Читати книгу - "Коли кулі співали, Роман Миколайович Коваль"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Делегати обговорили справи охорони повіту від частин збольшевиченого російського «воїнства», що кидало Південно-Західний фронт та сунуло на схід і північ, везучи з собою військове майно. «Нарада ухвалила обеззброювати та відбирати майно від усіх частин, що кидали фронт, прямуючи до Росії…»[869]
3 жовтня 1917 року в найбільшій шкільній залі зібралися делегати на Перший з’їзд Вільного козацтва. «Збори відкрив Звенигородський полковий отаман Гризло та запропонував на голову братнього онука Тараса Шевченка: Ананія Шевченка з села Корилівки,[870] — згадував Яків Водяний. — Делегати однодушними оплесками повітали стрункого, молодого, років 30–32 чоловіка без руки. Нововибраний голова зборів запропонував вибрати на заступника полковника Гризла, а на секретаря Полтавця, на що збори одноголосно згодились».[871]
На з’їзді у Чигирині на пропозицію Івана Полтавця-Остряниці, яку з трибуни підтримали Семен Гризло і Ананій Шевченко, військовим отаманом Вільного козацтва обрано генерал-лейтенанта Павла Скоропадського. Яків Водяний — єдиний із делегатів, хто не підтримав цієї кандидатури, утримавшись під час голосування…
У другій половині грудня 1917 року за наказом Павла Скоропадського декілька сотень козаків Звенигородщини та Смілянщини прибули до Вінниці. Три сотні Водяного було скеровано для підтримки фронту в район Шепетівки — Козятина — Вапнярки. У Вінниці відбувається знайомство Водяного з Військовим отаманом Вільного козацтва. У своїх «Спогадах» Павло Скоропадський негативно висловився про Якова Водяного: «Как элемент боевой они (вільні козаки. — Ред.) оказались хорошими, но во главе, кажется, Смелянской сотни[872] находилась темнейшей воды личность, некто Водяной…»[873]
Хто знає, чому саме таку оцінку дав майбутній гетьман. Може, Яків підбурював проти колишнього царського генерала, одного зі стовпів імперії, проти якої він, есер-терорист, боровся ще за часів революції 1905 року…
Вільне козацтво бурхливо набирало сили. Лише на Звенигородщині в цю військову організацію об’єдналося 20 тисяч осіб. У другій половині лютого 1918 року його козаки примусили скласти зброю гарматні частини 2-го корпусу російської гвардії. Козацтво заволоділо великим військовим майном. Пізніше звенигородці змусили демобілізуватися 6-й та 7-й драгунські полки російської кавалерійської бригади. Росіяни здали до 2000 коней, таку ж кількість сідел і силу іншого майна та зброї. А козаки смілянського полковника Якова Водяного роззброїли в с. Білозір’ї 2-й кавалерійський російський полк.
«Звенигородка, — згадував Юрко Тютюнник, — стала центром великого району; (сюди) приходять зв’язки від Черкащини (Водяний), від Єлисаветщини (Кульчицький), від Уманщини (Безуглий) і т. д. Штаб коша перетворюється у штаб об’єднаного Вільного козацтва південних повітів Київщини та північної Херсонщини… Особливо видатна операція Вільного козацтва (була) проти 8-ї російської армії в районі станції Бобринської. Тут були скупчені ліпші курені Звенигородщини, Черкащини та Єлисаветщини… Бій тривав цілий день, при цьому обидві сторони зазнали значних втрат; він закінчився нічною атакою на росіян, по якій останні були розбиті й розбіглися в різних напрямках. Тут мало не був захоплений командант російських військ на Україні Муравйов, який пробивався з Одеси на північ… Під час цієї операції звенигородцями командував Хведот Бондар (с. Корилівка), черкасцями — Водяний, єлисаветцями — Кульчицький».[874]
Після гетьманського перевороту Яків переїхав до Києва. Влаштувався завідувачем торговельного відділу Дніпровського союзу кооперативів. Одного разу керівники відділів зібралися на нараду. Всі чекали на голову «Дніпросоюзу» Коліуха. Ось і він. Ледь не з порога Коліух звернувся до Водяного:
— Якове Михайловичу! Зараз оце іду від гетьмана, він дуже на вас нарікає, каже, що має відомості, що в Батурині відбувся з’їзд повстанців з цілої України та вибрали вас гетьманом на місце Скоропадського.
Водяний засміявся, інші переглянулись. Всі знали, що Яків весь час був у Києві… Та все ж товариші порадили йому не нехтувати небезпекою і негайно тікати. Вже на Хрещатику він здибав знайомого Я. Кривицького, і той оповів те ж саме, казав навіть, що читав таку саму байку і в «Кієвлянінє».[875]
Чутки свідчили про популярність Якова Водяного… Може, оці чи подібні поголоски й призвели до того, що у своїх «Спогадах» Павло Скоропадський назвав Водяного «темнейшей воды личностью», тобто загадковою, не розшифрованою, від якої можна чекати неприємних несподіванок…
Переховувався Яків в Одесі, та згодом повернувся до Києва. Коли ж Директорія у Білій Церкві оголосила повстання проти гетьмана, Яків Водяний поспішив до Черкас, щоб організувати людей. Його обирають членом повітової управи. «Народня Повітова Рада уповноважила мене до боротьби з німцями, — згадував Яків Водяний. — Я пишу накази до Вільного козацтва. Вільне козацтво в ріжних місцях повністю і успішно роззброює німецьке військо».[876]
14 грудня 1918 року Гетьман України Павло Скоропадський зрікся влади, щоб зупинити братовбивчий конфлікт… Але війна на цьому не припинилася — в Україну, ослаблену внутрішнім конфліктом, посунула по ясир московська орда. В передчутті поразки українців заворушилася стоголова московська п’ята колона…
25 січня 1919 року член повітової «народньої» управи Яків Водяний, нічого не підозрюючи, виїхав зі Сміли до Черкас, де мала відбутися спільна нарада повітової та земельної управи, — він не знав, що вранці місто захопив збільшовичений український полк. На вокзалі Якова затримали і привели до коменданта станції.
«Се
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Коли кулі співали, Роман Миколайович Коваль», після закриття браузера.