Читати книгу - "Пригоди бравого вояка Швейка"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Господи милосердний! — прошепотів Балоун, нахилився за валізкою надпоручника Лукаша і сховався з нею далі у вагон.
— Тоді надпоручник Лукаш, — не вгавав Швейк, — почав вивертати всі свої кишені, але нічого там не знайшовши, сягнув до камізельки і витяг звідти свій срібний годинник. Він був надзвичайно зворушений. «Швейку, коли я дістану платню, будь ласка, підрахуйте, скільки я вам винен... А цей годинник залиште собі як подарунок і більше не дурійте». Та якось притиснула нас така біда, що я мусив той годинник віднести в ломбард...
— Що ви там робите, Балоуне? — вигукнув раптом фельдфебель Ванєк. Нещасний Балоун замість відповіді похлиснувся. Він уже встиг відчинити валізку надпоручника Лукаша і запихав у рот його останню булочку...
***
Повз станцію, не зупиняючись, пройшов інший військовий поїзд, набитий «дойчмайстрами», яких посилали на сербський фронт. Вони ще не отямилися від того ентузіазму, що спалахнув у них при прощанні з Віднем, і безугавно верещали:
Принц Євгеній[376], славний лицар,
Щоб радів австрійський цісар,
Добуватиме Белград,
Міст уже понтонний ставить,
Завтра військо переправить,
Скаже бити із гармат.
Якийсь капрал з хвацько підкрученими вусами, обпершись ліктями на вояків, що, сидячи в дверях, колисали ногами біса, висунувся з вагона. Капрал диригував і гулюкав на все горло:
Міст готовий, час рушати[377],
Під фортецю пруть гармати
Разом з військом за Дунай.
Під Земліном сила наша,
Скоро з сербів буде каша...
Несподівано він утратив рівновагу, вилетів з вагона, з усього розгону вдарився животом об важіль стрілки і повис на ньому.
А поїзд летів усе далі й далі, а в задніх вагонах співали вже іншої:
Граф Радецький, лицар зброї[378],
Із Ломбардії слизької
Клявся ворогів мести.
По Вероні походжає,
На нові полки чекає, —
Є, прийшли — вперед, брати!..
Нашпилений на безглузду стрілку, войовничий капрал був мертвий. Біля нього на варті з багнетом уже стояв якийсь молоденький жовнірик з гарнізону станції, який сприймав свою роль дуже поважно. Він виструнчився біля стрілки з таким тріумфуючим виглядом, немовби це він настромив капрала на неї.
Вартовий був мадяр, і тому, коли вояки з ешелону батальйону Дев’яносто першого полку бігли дивитися на капрала, жовнірик кричав на всю станцію:
— Nem szabad, nem szabad! Komision militär, nem szabad![379]
— Цей уже звільнився, — сказав бравий вояк Швейк, який і собі затесався між цікавими. — А це має свою вигоду, бо хоч він і дістав шматок заліза в живіт, зате всі знають, де його поховали. Це якраз на залізниці, і ніхто не мусить шукати його могили по всіх бойовищах.
— Дуже делікатно настромився, — зі знанням справи додав Швейк, обходячи капрала з усіх боків, — усі кишки залишилися в штанях.
— Nem szabad, nem szabad! — кричав молоденький мадярський жовнірик,— Komision militär banhof, nem szabad!
За Швейком несподівано почувся суворий голос:
— Що ви тут робите?
Перед ним стояв кадет Біґлер. Швейк козирнув.
— Голошу слухняно, оглядаємо небіжчика, пане кадет.
— А що ви за агітацію тут розвели? Що вам тут узагалі треба?
— Голошу слухняно, пане кадет, — з гідністю і спокоєм відповів Швейк, — я ще ніколи не вів жодної «зааґітації».
Кілька вояків за спиною кадета засміялися, а наперед виступив фельдфебель Ванєк.
— Пане кадет, — пояснив він, — пан обер-лейтенант послав сюди ординарця Швейка, щоб він доповів йому, що трапилося. Я щойно із штабного вагону, там вас шукає батальйонний ординарець Матушич за наказом пана батальйонного коменданта. Вам належить негайно з’явитися до пана капітана Заґнера.
За хвилину прозвучав сигнал на посадку, і всі порозходилися по своїх вагонах. Ванєк, ідучи за Швейком, сказав:
— Коли збирається багато людей, то ви, Швейку, тримайте при собі свої премудрості. Могло б вам це вилізти боком. Цей капрал — із дойчмайстрів, і хтось міг би сказати, буцімто ви з цієї пригоди радієте. Адже Біґлер страшний чехожер.
— Таж я нічого не сказав, — відповів Швейк тоном, який відкидав будь-який сумнів. — Хіба тільки те, що той капрал настромився дуже делікатно, бо всі кишки залишилися у нього в штанях... Він міг...
— Годі, Швейку, досить про це говорити, — і фельдфебельрахівник Ванєк сплюнув.
— Та, зрештою, це все одно, — не вгавав Швейк, — де за найяснішого нашого цісаря вилізуть кишки з живота — чи тут, чи там. Він свій обов’язок виконав... Він міг...
— Погляньте, Швейку, — перепинив його Ванєк, — батальйонний ординарець Матушич знову пре до штабного вагону. Дивуюся, як він ще не запоров носом на рейках.
Кілька хвилин перед цим між капітаном Заґнером і наполегливим кадетом Біґлером відбулася дуже гостра розмова.
— Я здивований, кадете Біґлер, — сказав капітан Заґнер, — чому ви мені одразу не доповіли, що нікому не видадуть обіцяних 150 грамів тієї угорської ковбаси. А тепер я сам мушу ходити і особисто дізнаватися, чому
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пригоди бравого вояка Швейка», після закриття браузера.