Читати книгу - "Ялта. Ціна миру"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Президент Рузвельт, можливо, заплатив найвищу ціну за свою рішучість провадити конференцію до завершення, але чи змогли б Америка та Британія досягнути більшого, якби Сполучені Штати представляв молодший, здоровіший та енергійніший лідер? Соратники Рузвельта в Ялті були сліпими щодо його проблем зі здоров’ям і залишились такими після конференції. З особистих і політичних причин вони не хотіли бачити того, що інші, не настільки близькі до президента або невразливі, помічали негайно: ознаки різкого погіршення здоров’я. Більшість інформації про погіршення стану Рузвельта в Ялті надали британські учасники, які також не були абсолютно неупередженими, оскільки погіршення стану президента давало ідеальну раціоналізацію охолодження британсько-американських відносин, занепад яких краще пояснюється погіршенням стану Британської імперії.
Пункт, у якому думки більшості американських та британських спостерігачів за діями Рузвельта в Ялті, як здається, збігаються, полягає в тому, що, незважаючи на свою очевидну втому, президент демонстрував повне володіння основними питаннями дискусії. Упродовж усієї конференції Рузвельт демонстрував характерну здатність створювати союзи, укладати угоди та маневрувати для досягнення головних цілей. У Ялті не було прикладу, коли б він несподівано поступився у важливому питанні, відверто змінюючи попередню позицію чи не проконсультувавшись із радниками. Спостерігалася знакова спадковість позицій Рузвельта в Ялті та в Тегерані. Він був очевидно втомленим і наполягав на ранньому завершенні конференції, але не покинув Ялту, поки не досягнув головних цілей.
Інший укорінений міф, який треба ретельно дослідити, якщо не повністю відкинути, висунули прихильники генерала Шарля де Ґолля, які стверджували, що «Велика трійка» погодилася в Ялті на поділ Європи на сфери впливу. Справді, більшість переговорів у Ялті проводилася за мовчазної згоди на те, що Сталін мав право на дружні уряди у країнах, що межують із Радянським Союзом. Проте Рузвельт і Черчилль рішуче відкидали «комунізацію» Східної Європи і зробили все, щоб запобігти появі того, що Черчилль пізніше назвав «залізною завісою» — жорстко поліційованого кордону, який відрізав Захід і врешті-решт ліквідував рештки демократії в регіоні. Саме їхня нездатність домовитися про поділ Східної Європи викликала більшу частину напруженості під час і після конференції, як про це яскраво свідчать протоколи конференції, листування Рузвельта-Черчилля-Сталіна та дії дипломатів союзників.
Якщо хтось шукає зустрічей на високому рівні, винних у поділі Європи в ході холодної війни, то на перший план виходять Москва і Потсдам, а не Ялта. Саме в Москві Черчилль і Сталін погодилися розділити Балкани в жовтні 1944 р., а в Потсдамі новий американський президент із подачі Джеймса Бірнса пристав на угоду, яка поділяла Німеччину на окремі окупаційні зони і надала визнання Заходу сталінським маріонетковим урядам Східної Європи. У Ялті Рузвельт і Черчилль схвалили створення радянської сфери впливу на північному сході Китаю, але тільки в Потсдамі Америка та Британія прийняли контроль Сталіна над Східною Європою.
Ялтинську угоду щодо Далекого Сходу спочатку критикували за її секретність і зраду китайських союзників Америки, але найтривкіша критика угоди між Рузвельтом і Сталіним у Ялті базувалася на вірі в те, що не було потреби залучати СРСР до війни з Японією. Ця аргументація багато в чому ґрунтується на тому, що до того часу, коли Радянський Союз вступив у війну в серпні 1945 р., Сполучені Штати вже мали ядерні бомби і скинули дві з них на Японію. Однак у лютому 1945 р. ніхто не міг передбачити, чи спрацює ця бомба, чи її виготовлять, і як вона вплине на ведення війни. Американські військові оцінювали втрати в майбутній битві за Японію сотнями тисяч, а Трумен вирушив у Потсдам за кілька днів до першого успішного ядерного випробування, усе ще вважаючи радянський вступ у війну з Японією своїм головним пріоритетом. Деякі історики тепер переконливо доводять, що вступ СРСР у війну вплинув на японське рішення капітулювати принаймні не менше, ніж атомна бомба.
Уважне прочитання нових радянських джерел — протоколів Ялтинської конференції, щоденників та спогадів її учасників — допомагає розвіяти ще один міф холодної війни: що Сталін зрадив наївних і довірливих західних лідерів та дипломатів. Більшість учасників у Ялті знала те, що багато хто невдовзі вибере забути: ніякої задовільної домовленості щодо Польщі досягнуто не було. Рузвельт прийняв радянську ідею «реорганізації» польського уряду і, неспроможний гарантувати, що ця «реорганізація» матиме демократичний результат, шукав формули, яка б приховала цей факт у заключних документах конференції. Після Ялти Сталін наполягав на власному тлумаченні документа, а західні лідери на своєму.
Перетворивши Декларацію про визволену Європу з інструмента запобігання втручанням великих потуг у справи менших європейських держав на просту заяву про наміри, західні лідери дозволили Сталіну порушити її принципи. Проблема полягала в тому, що Сталін був не єдиним лідером, який порушив декларацію. У своїй політиці в Італії та Греції Черчилль ігнорував принципи декларації, так само як він ігнорував Атлантичну хартію в Ірані та в заморських британських імперських володіннях. Міра, якою британці порушували декларацію, була відмінною, але їхнє нехтування нею було очевидним для світу.
Відкриття доступу до радянських архівів і засновані на них нові дослідження допомагають підважити ще один міф епохи холодної війни, цього разу про хитрість західних держав, які прагнули скористатися наївністю радянських очільників, які хотіли лише, щоб їх розглядали як рівню, а до них ставилися з недовірою, незважаючи величезні жертви їхньої країни. Ця інтерпретація розсипається в світлі нових доказів. Сталін грав свою гру найбрутальнішим чином і не був наївним ідеалістом, котрий прагнув до справедливості на міжнародній арені. Він інфільтрував в уряди союзників власних шпигунів, читав союзницькі дипломатичні документи, іноді навіть раніше, ніж самі західні лідери, налаштовував своїх партнерів один проти одного і брехав їм за найменшої можливості. Сталін був завойовником-імперіалістом, який ніколи повністю не відкинув свою революційну ідеологію. Він розглядав союзників як непримиренних класових ворогів, проти яких допускався будь-який спосіб боротьби. Його сфера впливу забезпечувалася грубою силою і підтримувалася через залякування, ув’язнення та ліквідацію супротивників. Довівши до досконалості політичний контроль шляхом терору у власній країні, він тепер вирішив експортувати це панування на сусідні країни.
Зрештою, залишається питання відповідальності Ялти за початок холодної війни. Немає сумніву, що Ялта стала кроком до небезпечного світу напруженості між великими потугами та загрози ядерного знищення. Розчарування, яке замінило початкове захоплення після конференції, результати якої учасники переоцінили і всередині своїх держав, і на міжнародній арені, ясно позначило переломний момент у відносинах між союзниками часів війни. Однак не варто переоцінювати важливість події, яка відбулася за три роки до початку холодної війни. У цей період спостерігалися також Потсдам, Хіросіма та встановлення повного радянського контролю над Східною Європою. Існували численні, здебільшого невдалі спроби переглянути відносини між великими державами на найвищому
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Ялта. Ціна миру», після закриття браузера.