Читати книгу - "Казки роботiв. Кiберiада"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
– Найсвітліший королю! – промовив він поважно, сильним голосом. – Мені спала на думку одна ідея, зовсім нова. Я не люблю хвалитися, але мушу сказати, що цей задум абсолютно геніальний. Тепер я знаю, що потрібно зробити, щоб створити світ, що прагне досконалості, такий, жителі якого знайдуть та затвердять на віки власне щастя, але при цьому не будуть ні в чому, повторюю, ні в чому схожі на того, хто їх створив…
–Ну! Ну! – в один голос вигукнули Трурль та Іпполіп…
Проте Кляпавцій їм нічого більше не сказав. Сказав лише, що за чотири дні приготує новий світ та експериментально доведе його бездоганність. Даремно наполягав монарх та сердився Трурль. З усмішкою вищого знання, з глузливою байдужістю генія, який, заслуживши вічну славу, ні в що не ставить злостивців - заздрісників, Кляпавцій почав підбирати з підлоги інструменти. Тоді Трурль заявив, що вмиває руки й не братиме участі в черговій спробі, але піде та сам проведе експеримент у новому напрямку. Монарх домовився про зустріч з обома конструкторами в палацовому залі аудієнцій найближчої середи, з тим вони й розійшлися.
В середу обидва прибули пунктуально. Трурль з порожніми руками, а Кляпавцій прикотив візок, що тріщав під вагою апаратів, і відразу ж приступив до демонстрації.
– Володаре, я досяг успіху, – сказав він. – Але щоб все було з самого початку ясно, я маю зробити до мого творення невеликий усний вступ. Мій... е–е... колега Трурль сформулював антиномію творення в класичному варіанті наступним чином: що менше подібний до творця своїм створеним, то важче йому розібратися в їхній долі. Коли ж межа подібністі дорівнює нулю, творець не знає про якість життя своїх креатур нічого. Звідси нібито нерозв'язна дилема: або уподібнити творених самому собі, але тоді чим краще творець розумітиме створених, тим більше буде обмежений він сам і втратить творчу свободу, або чим вільніший він у своїх починаннях, тим далі від нього вислизають створені у своїй сутності та існуванні. Я знищив цю дилему своїм некласичним підходом. Я створив не один світ, а потенційне їх безмежжя – не універсум, а поліверсум викликав я до життя в цьому ящику. Я сам не знаю, як живеться там тепер моїм істотам, але моє незнання не має жодного значення, тому що я помістив їх у багатоваріантному світі, який вони можуть заміняти на зовсім інші світи. Кому не підходить це існування, кому все набридло, той біжить до важеля й одним рухом переводить буття на новий шлях. І кожен такий світ існує на роздоріжжі, будучи пересадковою станцією для безлічі інших, легко доступних світів. А оскільки мої створені самі копаються в буттях, як у розкладених товарах, оскільки можуть приміряти їх як капелюхи, керуючись своїм власним, а не моїм смаком, то виходить всесвіт, який у кінцевих якостях залежить лише від голосування її мешканців. Як творець я дав їм максимальну волю! Я нічого не вибираю за них, не даю їм жодних рекомендацій, інструкцій чи заповідей – ні з палаючого куща, ні з якого іншого місця, я нічого їм не нав'язую і нічого їм не забороняю, не роблю вигляду, що знаю краще за них, у чому полягає їхнє щастя, що підносить їх, а що веде до падіння. Вони можуть помилятися, але жодна помилка не буде остаточною, бо її виправить перемикання онтологічної стрілки. А тому мій світ не є дидактичним, авторитарним, школярським, арбітральним, категорично заданим раз і назавжди без жодних консультацій та дискусій. Це не виправний будинок з карами та заохоченнями, які я міг би встановити, зберігши собі право помилування у виняткових випадках. У цьому світі немає попруг, які я один міг іноді відпустити своїм чудотворним втручанням.
Та оскільки цей світ весь час перетворюватиметься і змінюватиме суть доти, доки в ньому залишиться хоча б одна особистість, не задоволена тим, що є, він блукатиме, перебуваючи в різні боки, занурюватиметься в різні долі, доки не потрапить у таку. , яка всіх задовольнить. Тільки тоді ніхто не чіпатиме перемикача, бо запанує вічна гармонія. Отже, мій світ не стартує в раю, щоб потім посковзнутися у бік пекла, а бере початок у боротьбі і прямує до вічного раю. Я все сказав, володаре.
– Aга! – Сказав Іпполіп, який просвітлів обличчям, поки слухав Клапауція. – Ось! Це мені підходить як найкраще! Давай! Ну ну! Здається мені, що цього разу ти потрапив до десятки! Кажеш, заснував вибори? П'ятигідне демократично–онтичне голосування: рівне, загальне, вільне, таємне та ще й оборотне? Що ж, це схоже на ідеальну рівноправність. Та кажеш, що не можеш нічого зрозуміти, їхніх там вчинків, мотивів? Правду кажучи, трохи шкода.
– Ось ось! – Кляпавцій підняв палець докірливим жестом. – "Трохи шкода", чи не так? Жаль, що не можна підноситися, втручатися, мудрувати, вимагати, лаяти, обласкувати, виконувати вироки, роги обламувати, поливати сіркою і при цьому співати собі дифірамби вустами створених! Звичайно, можна щось зрозуміти й у такому світі, як цей світ в ящику, але це можливе розуміння ні до чого не зобов'язує, залишаючись чимось на зразок приватної думки, votum separatum Творця, записаного на полях його Творіння…
– Ну що ж, покажи, покажи, любий, нам свій світ, – зітхнув Іпполіп і зручніше вмостився на троні, а Кляпавцій, не звертаючи уваги на Трурля, що похмуро мовчав, пустив сніп світла на алебастрову стіну.
І знову вони побачили Крентліна–зорянина, його духовні кидання та помилки, що закінчилися появою на світ гермафродитного потомства. Цевінна зовсім не змінилася, а чоловік цього разу виявився півтораком, тому що на нього пішло менше аматерії і він з'явився, як по тулубу перев'язаний Марлін Підпонцій.
Оскільки присутні це вже раз бачили, картина здалася їм цілком доступною для розуміння, а в чомусь навіть ясною. Кожен створений був потроху скрізь, кожен, спілкуючись з іншими окремими своїми частинами, був присутній за бажанням у братніх та сестринських душах, відвідуючи ближніх зсередини з помірністю, що походить від поверхневого натягу та добрих манер. Мабуть, бажаючи довести марність артикулованої мови для розуміння подій, Кляпавцій увімкнув звук, і цей німий досі світ вибухнув багатоголосою говіркою.
Відразу ж долинули до них відгуки трюмлення. Це чоловік, Марлін, роздмухував собі приємні хвилини в Цевінні, блукаючи в її роздумах. Потім щось між ними зіпсувалося. Підпонцій пішов, трохи затуманений ззаду, а Крентлін став напирати на неї. Цевінна не пропускала його,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Казки роботiв. Кiберiада», після закриття браузера.