Читати книгу - "Людина-амфібія. Острів загиблих кораблів. Голова професора Доуеля"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
«О, це щось варте уваги», — подумав він і подався за ними. Коли труп поклали, Керн нашвидку оглянув його і ще більше переконався — він знайшов те. що треба. Керн уже хотів шепнути служкам, щоб вони винесли труп, як раптом до трупа підійшов бідно вдягнений старий з давно не голеними вусами і бородою.
— Ось вона, Марта! — вигукнув він і витер рукою з лоба піт.
«Чорти його принесли!» — вилаявся Керн і, підійшовши до старого, сказав:
— Ви впізнали труп? Адже він без голови. Старий показав на велику родимку на лівому плечі.
— Примітна, — відповів він.
Керн здивувався, що старий говорить так спокійно.
— Хто ж вона була? Ваша дружина чи дочка?
— Бог милостивий, — відповів балакучий старий. — Була вона моя небога, та іде й нерідна. Від моєї двоюрідної сестри їх троє зосталося, — сестра померла, а мені їх на шию. А в мене своїх четверо. Злидні. Та що поробиш, пане? Не кошенята-бо, під паркан не підкинеш. Так і жили. А тут таке лихо. Живемо ми в старому будинку, нас давно виселяли з нього, але куди дінешся? І от дожились. Дах обвалився. Тим дітям лиш синців понабивало, а цій голову геть знесло… Мене зі старою дома не було, ми з нею продаємо смажені каштани. Я прийшов додому, а Марту вже до моргу повезли. І нащо до моргу? Кажуть, за компанію в Інших квартирах теж людей подавило, і деякі з них одинокі були, ото всіх їх сюди. Я додому прийшов, леле, і зайти нема як, наче тобі землетрус.
«Путнє діло», — подумав Керн і, відвівши старого вбік, сказав йому:
— Що вже трапилось, того не поправиш. Бачите, я лікар, і мені потрібен труп. Буду говорити відверто. Хочете мати сто франків — і можете йти додому.
— Будете тельбушити? — Старий несхвально покивав головою і замислився. — Їй, звісно, все одно пропадати… Ми люди вбогі… А все ж не чужа кров…
— Двісті.
— А злидні страшні, діточки голодні… а все-таки жаль… Хороша дівчина була, дуже хороша, дуже добра, і личко, мов тая рожа, не те що цей мотлох… — Старий презирливо кивнув на столи з трупами.
«Ну й дід! Він, здається, починає розхвалювати свій товар», — подумав Керн і вирішив змінити тактику.
— А втім, як хочете, — байдуже сказав він. — Трупів тут багато, і є кілька не гірших від вашої племінниці. — І Керн одійшов від старого.
— Та ні, як же так, дайте подумати… — дріботів за ним старий, явно схиляючись до згоди.
Керн уже радів, але ситуація несподівано змінилася ще раз.
— Ти вже тут? — почувся схвильований старечий голос.
Керн оглянувся і побачив повненьку літню жіночку в чистому білому чіпці, яка квапилася до них. Забачивши її, старий мимоволі гмукнув.
— Знайшов? — запитала старенька, перелякано роззираючись довкола і шепотячи молитви.
Старий мовчки показав рукою на труп.
— Голубонько ти наша, мученице нещасна! — заголосила старенька, наближаючись до обезглавленого трупа.
Керн бачив, що зі старою важко буде поладнати.
— Перепрошую, мадам, — ввічливо звернувся він до неї. — Я щойно розмовляв із вашим чоловіком і дізнався, що ви дуже бідуєте.
— Бідуємо чи ні, а в людей не просимо. — відрубала не без гордості стара.
— Так, але… бачите, я член благодійного похоронного товариства. Я можу записати похорон вашої племінниці на рахунок товариства і візьму всі клопоти на себе. Коли хочете, можете доручити це мені, а самі йдіть у своїх справах, вас чекають ваші діти й сироти.
— Що це ти тут розпатякався? — напалася старенька на чоловіка.
І, повернувшись до Керна, вона сказала:
— Дякую, пане, але я повинна зробити все як слід. Якось обійдемось і без вашого благодійного товариства. Чого баньками крутиш? — перейшла вона на звичайний тон у розмові з чоловіком. — Забирай небіжчицю, поїдемо. Я тачку привезла.
Усе це було сказано таким рішучим тоном, що Керн сухо вклонився і відійшов.
«Прикро! Ні, сьогодні таки нещасливий день».
Він пішов до виходу і, відвівши сторожа вбік, тихо сказав йому:
— То дивіться ж, коли буде щось путнє, негайно телефонуйте мені.
— Так, пане, неодмінно, — закивав головою сторож, який одержав від Керна щедрого хабаря.
Керн добряче пообідав у ресторані й повернувся додому.
Коли він зайшов до кімнати Бріке, вона зустріла його звичним в останній час запитанням:
— Знайшли?
— Знайшов, та невдало, хай йому дідько! — відповів він, — Потерпіть.
— Та невже ж отак-таки нічого підходящого й не було? — не вгавала
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Людина-амфібія. Острів загиблих кораблів. Голова професора Доуеля», після закриття браузера.