Читати книгу - "Коли кулі співали, Роман Миколайович Коваль"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Хоч і загинув Андрій, та образ його зберігся у пам’яті земляків. Був він, як і всі брати Блажевські, «високий, чорнявий, до людей привітний. Мав дужий, гарний голос».[809] Любив співати:
Ой піду я лугом, лугом-долиною, Ой чи не зустрінусь з родом-родиною. Ой чого ти, сестро, така горда стала, Сказав тобі «здрастуй» — «здоров» не сказала.Після вбивства Андрія арешти не припинилися. У справі Блажевських червоні притягнули до відповідальності близько чотирьох десятків мешканців Городищенського, Шполянського, Корсунського та Ротмістрівського районів.[810] Нібито у цьому допоміг чекістам колишній повстанець Василь Нещадим.[811]
За свідченням працівника карного розшуку С. Ткаченка, остаточно «націоналістичну банду Блажевських» вдалося знищити у січні 1931 року…
Найменший із братів Блажевських, Сашко, коли батька вислали в Сибір, виїхав із родиною сестри Катерини на Донбас, де працював на шахті. Батькову ж хату відібрали ще 1927 року. В ній відкрили шкільну майстерню і їдальню…
Під час Голодомору не минула смерть і останнього з братів Гамаюнових — Сеньку. Він був сільським дурником, і його партизани не чіпали.
«Якось маленька дочка одного із Шевченків, прийшовши вранці до дитсадка, часто і пожадливо пила воду, — розповідав Андрій Тегерешвілі. — Сестра Гамаюнових, яка там працювала, допитувалася, що ж вона таке смачне снідала. І допиталася. «Татко зарубали Сеньку-кацапа та наварили холодцю». У льоху в діжці виявили труп злощасного Сеньки без обох рук по лікті…»[812]
1941 року у Ксаверове прийшли німці. Невдовзі з’явився і Сашко. Працював у поліції. Використовував службове становище, вчасно сповіщаючи земляків про облави. Навіть російські посіпаки мусили визнати, що шкоди односельчанам він не чинив.[813] Коли німці відступали, зник і Олександр. Більше про нього ніхто нічого не чув. Не повернувся з Сибіру і Теофіл Блажевський.
Так сумно закінчилася історія видатного повстанського роду: Михайло, Микола, Степан та Андрій Блажевські загинули парубками, а вісток про долю Олександра і досі не чути. Їхня сестра Ольга померла молодою. Лише Катерина пустила гілочку роду Блажевських, але додала її до генеалогічного дерева іншої родини.
29. Юрко Тютюнник, повстанський генерал
Відтворюючи історію нашої Батьківщини через висвітлення бурхливих біографій організаторів збройної стихії українського народу, я не раз звертався подумки до Юрка Тютюнника, але, врешті, брався за реконструкцію життєпису іншого козацького ватажка — до якого лежало моє серце. Коли пишеш, повинен любити, — або ненавидіти. Писати без почуттів немає сенсу — написане вмре, не дійшовши до сердець.
Ненависті до Юрка Тютюнника у мене не було — хоч співпраця з ҐПУ у 1920-х роках і прохання помилувати давали підстави для цього почуття. Любові він теж не викликав — причиною тут був отой поганий фінал його життя, а також безмежна самозакоханість і тяжкий характер, що не терпів біля себе яскравих натур і завжди ставав причиною боротьби проти цих людей (зокрема і в мемуарах). У Юрка Тютюнника була така розкішна колекція визначних якостей, що його не мали б хвилювати успіхи інших. І все ж…
Навіть величність діянь і звершень Тютюнника у 1917–1921 роках не могла зарадити серцю: не мій герой, і край. Ось що сказав про нього командарм Першого зимового походу Армії УНР Михайло Омелянович-Павленко: «Подивіться на всі його твори: «За Державність» під редакцією Певного, «Зимовий похід», «Бої Київської дивізії на Поділлю в 1920 р.» під редакцією полковника Лушненка, «З поляками проти України». Всюди його рефлектор вигідно репрезентує його власну постать і водночас лишає в тіні все, що є навколо. Перші три праці написав він із метою створити поміж громадянством опінію, що за зручним партизаном криється діяч ширшої формації, бо в ті часи Ю. Тютюнник ішов до булави; не було авантюри, що на неї він не давав би своєї згоди. Проте в дійсності ці твори та й два пізніші — не представляють нам позитивних рис його постаті, а, навпаки, малюють його як глибокого дилетанта в стратегії, тактиці, адміністрації та політиці».[814]
Підполковник Армії УНР Михайло Середа назвав Юрка Тютюнника «черствим немилосердним егоїстом», який «для задоволення свого хворобливого честолюбства не жалкував ні козацької крові, ні людських сліз». «Однак його палка любов до України, його національне «вірую», — продовжував Михайло Середа, — його широкі плани і проекти звільнення території від ворога, його незвичайна енергія і залізна воля, з якими він силкувався побороти всі труднощі для осягнення наміченої мети, примушували навіть ворогів забувати про негативні риси його характеру і вважати його за справжнього героя. Він мав певні ознаки авантюрника, але розумного, з неабиякою головою і великого знавця козацької душі».[815]
Отаман мав ще один небуденний талант, який виявився у добу Визвольної війни у його відозвах до українського населення. То були шедеври пропаганди й контрпропаганди! Чіткі та ясні інструкції — зрозумілі грамотному і малограмотному — що, коли і як робити. Написані вони з магічним імперативом. Прочитавши звернення Тютюнника, селянин чи козак не просто брав до відома інформацію і чухав потилицю, а виконував настанови отамана.
Михайлові Середі стиль і форми відозв отамана нагадували
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Коли кулі співали, Роман Миколайович Коваль», після закриття браузера.