Читати книгу - "Останнє літо"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Думаю все-таки призначити командира танкової бригади. Для своїх він — знайомий, а всіх інших за собою потягне. Коли покладаємо надії на мотори, на швидкість — нехай танкісти й грають першу скрипку. Якщо до середини дня обстановка не внесе поправок, подзвоню тобі від Кирпичникова, підтверджу.
Бойко кивнув. Він досить добре знав Серпіліна, щоб не надавати значення слову «думаю». Питання було розв’язане.
— Головне завдання авіаторам на весь сьогоднішній день — захист плацдармів. Якщо штурмовики діятимуть, як учора, — ніякий чорт нас із плацдармів не зіпхне, — сказав Серпілін, прощаючись з Бойком.
Коли через годину, попрацювавши з командуючим артилерією над тим самим — над забезпеченням плацдармів, — він сів у віліс і поїхав у війська, до його віліса приєдналися ще два. На одному — рація і зв’язківці, на другому — автоматники. Згідно з наказом, за командармом під час виїздів на передову мав іти бронетранспортер.
Але бронетранспортер позавчора застряв у болотистій заплаві річки Проні, і, хоч його витягли, Серпілін не хотів після цього з ним зв’язуватися.
Віліси один за одним вискочили з лісу й пішли на північ, уздовж річки Проні.
Дощ перестав, але ранок все одно був сірий. Над головою низько висіли хмари. Заплава, яку було добре видно згори, з рокадної дороги, що йшла вздовж колишніх німецьких позицій, болотиста й широка, майже на півтора кілометра, нагадувала про ті зусилля, яких довелося докласти, щоб подолати її в перший день наступу. Скрізь було видно сліди цих зусиль — не так бою, як саме зусиль. Вирв було багато, але майже всі старі, зарослі осокою, — сліди торішніх осінніх боїв, коли фронт спинився тут, на Проні. Свіжих вирв у заплаві майже не було: артилеристи не хибили, били без недольотів, просто по траншеях німців на узвишші. А німці, приголомшені нашою артпідготовкою, під час атаки майже не стріляли. Тільки згодом, коли піхота вже захопила й другу, й третю лінії траншей, німці почали бити окремими гарматами з глибини. А пізніше, надвечір, невдало бомбили переправу.
Ці сліди були свіжі, а все інше — старе. Зате слідів того, як тягли через заплаву артилерію, самохідки, танки, як вони грузли і як їх витягали, щитів і настилів, розтрощених на друзки колод і дощок — усього цього було предосить.
Тепер усе вже повитягали, всі колеса й гусениці пішли й поповзли далі. А в перший день, коли в поті й милі до самої ночі долали заплаву, хвилинами здавалося, що не встигнуть витягти, що техніка безнадійно відстане, так і не наздожене піхоти, яка рвонулася вперед.
Запізнення надолужували ще два дні, а точніше, два дні й дві ночі. В розпалі наступу люди, можна сказати, не живуть, лише воюють. Їдять і сплять — усе на ходу, коли прийдеться і де прийдеться.
Труднощі хоч-не-хоч, а змушують думати: чи правильне було від самого початку твоє рішення? Чи там ударив, де найкраще було вдарити?
Коли в перший день затримались на Проні, Серпілін теж думав про це. Труднощів подолання заплави повністю не врахували, але все інше оцінили правильно: напрям головного удару був для німців несподіваним — чекали на нього ближче до Могильова й тримали там щільнішу оборону. Далекобійний полк також випросили в Батюка недаремно. Влучили в точку — по штабу німецького корпусу. Серпілін, як тільки захопили той гай, послав туди разом з розвідником свого ад’ютанта — вдвох перевірити, стояв чи не стояв там штаб. Доповіли: стояв і відходив звідти поспіхом, навіть покинув деякі папери, хоч і не важливі. Прямі влучання і в бліндажі, і в штабні будиночки.
— Їдучи назад, зустріли машину з розвідвідділу фронту. Уточнювали в нас, як туди проїхати, — сказав Синцов.
— Он як! — усміхнувся Серпілін.
І коли Батюк, приїхавши в армію, мимохідь кинув: «Не обдурив мене, справді по штабу корпусу в перший день бив, а не по порожньому місцю», — не втримався, ущипливо відповів: «Так точно, товаришу командуючий. Найперше, як зайняли, перевірив це». — «А чому одразу не доповів?» — «Дізнався, що ви свого перевіряючого туди послали, не хотів позбавляти його приємності порадувати вас особистим повідомленням». — «Ох і лукавий у тебе характер, командарме», — сказав Батюк. Сказав без особливого зла; сам не любив, щоб йому наступали на ноги, і шанував це в підлеглих. Учора все глибше загрібали правою рукою. Там, на правому фланзі, до ранку першими форсували на широкому фронті другу річку — Басю, там-таки вчора надвечір вийшли до третьої — Рести і, в кількох місцях перескочивши її з ходу, пішли до Дніпра.
Кирпичников діяв особливо наполегливо, не затримувався. Де протаранював — там і йшов напролом своїми передовими загонами, водночас воюючи в себе в тилу з німцями, які ще не відступили. Один полк, котрий трохи застряв, сьогодні зранку був у нього ще на Басі, а передові загони вже на Дніпрі.
Рік тому Серпілін, мабуть, у такий день, як сьогодні, поїхав би не на правий фланг до Кирпичникова, де найглибше рвонулись уперед, а в лівофланговий корпус, що трохи відстав порівняно з іншим. Підганяв би, щоб вирівнювали фронт, не відставали. Це, звичайно, теж робилося.
А все-таки головним для Серпіліна було зараз інше: щоб Кирпичников вийшов за Дніпро, розширив плацдарми й дав можливість перекинути туди рухому групу, а за нею й інші війська.
Не обов’язково кожному корпусу наводити свої переправи. Якщо захопимо надійні плацдарми на півночі, можна потім перекантувати туди частину військ із півдня і пропустити їх на той берег через уже наведені переправи. І швидше, й без зайвих утрат.
Щодо цього справи поки непогані; за донесенням перших трьох днів, утрати не йдуть у порівняння з тими, що їх мали в попередні роки за подібних обставин і з меншими успіхами. А йде все не так гладко тому, що війна взагалі палиця на два кінці: і ти за неї вхопився, і противник з рук не випускає. А противник сильний, чіпкий,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останнє літо», після закриття браузера.