Читати книгу - "Сага про Форсайтів"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
І, дивлячись на ці уста, Сомс запитав:
— Скажіть, ви щасливі тут? Чи не хочеться вам назад у Францію?
— О, мені подобається Лондон. Звичайно, Париж я теж люблю. Але Лондон кращий за Орлеан, і в Англії така гарна природа. Минулої неділі я була в Річмонді.
Хвилину Сомс мовчав, вагаючись: Мейплдергем? Може, зважитися? Але чи не занадто сміливий це крок: повезти її туди й показати, на що їй можна сподіватися. Проте ні! Там можна буде поговорити… В цій кімнаті така розмова неможлива.
— Я б хотів, щоб ви й ваша мати приїхали до мене в неділю, — сказав він несподівано. — Дім мій стоїть на березі річки, в таку погоду ще можна погуляти. До того ж я покажу вам кілька непоганих картин. Що ви на це скажете?
Аннет сплеснула руками.
— Це буде чудово. Річка така гарна.
— Отже, домовились. Я запрошу мадам.
Сьогодні годі вже говорити з нею, бо так можна себе виказати. Та хіба ж він уже не сказав дуже багато? Хіба хто запрошує до себе в гості власницю ресторану з гарненькою дочкою просто так, з доброго дива? Навіть якщо Аннет не розуміє, то мадам Ламот усе зрозуміє. Зрештою, на світі знайдеться дуже мало речей, яких мадам не зрозуміла б. Окрім того, це вже вдруге він у них вечеряє; треба віддячити їм за гостинність…
Йдучи додому на Парк-лейн (він зупинився у батька), Сомс усю дорогу відчував на своїй долоні дотик м'якої гарної руки Аннет і віддавався думкам — приємним, трохи чуттєвим і досить бентежним. Треба діяти! Треба діяти? Як? Прилюдно прати свою брудну білизну? Пхе! З його репутацією проникливої, далекоглядної людини, з його умінням рятувати з халепи інших, чи личить йому, захисникові власницьких інтересів, стати іграшкою того ж таки закону, опорою якого він є! Сама думка про це була йому огидна. Досить тієї біди, що сталася з Вініфред! Про їхню родину піде подвійна слава! Чи не краще обрати нешлюбний зв'язок — хай буде зв'язок, а сина можна буде усиновити. Але грізна, непохитна, невсипуща мадам Ламот стояла на перешкоді цьому задуму. Ні, так нічого не вийде. Якби ще Аннет запалала до нього коханням, але в його віці на це годі сподіватися. Якби її мати схотіла, якби зв'язок із ним міг дати дуже великі вигоди, тоді, може, й вийшло б! Якщо ні, він зазнає невдачі. До того ж він думав: «Я не лиходій. Я не хочу кривдити її і не хочу нічого безчесного. Але я хочу її і хочу мати сина! Єдиний шлях до цього — взяти розлучення будь-що, у будь-який спосіб». То в тіні платанів, то в світлі ліхтарів він поволі простував попід огорожею Грін-парку. В глибині його, куди не сягало світло, видніли синюваті обриси повитих імлою дерев. Ще зовсім молодим він сотні разів проходив повз ці дерева, вертаючись із батькового дому на Парк-лейн, а також із власного дому на Монпельє-сквер протягом чотирьох років подружнього життя! І сьогодні, наважившись звільнитися від цих давніх безглуздих подружніх пут, він піддався бажанню знову пройти через Гайд-парк — до Найтсбрідж-гейт, як то у нього була звичка робити, коли він вертався додому до Айріні у давні часи. Як вона виглядає тепер? Як вона прожила всі ці роки, відколи він її бачив востаннє, дванадцять років тому, — адже вже минуло сім років відтоді, як дядько Джоліон залишив їй у спадщину ті гроші! Чи вона й досі вродлива? Чи впізнає він її при зустрічі? «Я не дуже змінився, — думав він. — А вона, мабуть, змінилася. Як тяжко я вистраждав через неї!» І раптом він згадав один вечір, перший вечір, коли він пішов у гості без неї, — на обід випускників Мальбурзької школи, — це було в перший рік їхнього подружнього життя. Як він летів додому; зайшов тихенько, неначе кіт, і почув, що вона грає. Тихо відчинивши двері вітальні, він став на порозі, придивляючись до виразу її обличчя; воно було не таке, як завжди — відкрите, довірливе, наче вона віддавала музиці своє заховане від нього серце. І він згадав, як вона перестала грати й озирнулась, як її обличчя враз змінилося й стало таким, яким він його знав, і як він здригнувся, наче від крижаного холоду, хоч за мить уже пестив її плечі. Так, він тяжко страждав через неї! Розлучення! Наче й смішно брати розлучення, коли люди стільки років не живуть разом! Але так треба, іншої ради немає! «Питання в тому, — подумав він несподівано тверезо, — хто з нас мусить узяти на себе провину. Вона чи я? Вона мене кинула. Вона повинна розплатитися за це. У неї, мабуть, хтось є». Мимоволі у нього вихопився хрипкий стогін, схожий на гарчання; він повернувся й рушив назад на Парк-лейн.
V. ДЖЕЙМС БАЧИТЬ ПРИМАРИ
Дворецький сам відчинив Сомсу двері й, тихенько зачинивши їх, спинив його біля порога.
— Хазяїн погано себе почуває, — сказав він упівголоса. — Він не хоче лягати, чекає на вас. І досі сидить у їдальні.
Сомс запитав притишеним голосом, до якого тепер призвичаїлися всі в домі:
— Що з ним, Уормсоне?
— Мені здається, сер, він знервований. Може, через похорон; а може, тому, що сьогодні заходила місіс Дарті. Мабуть, він дещо почув. Я подав йому глінтвейн. Пані щойно пішли нагору.
Сомс повісив капелюха на оленячі роги, вправлені в червоне дерево.
— Гаразд, Уормсоне, ідіть собі спати. Я сам відведу його нагору.
І він пішов у їдальню.
Джеймс сидів біля каміна у великому кріслі; поверх сюртука плечі його були закутані пледом з верблюжої шерсті, дуже легким і теплим; на нього звисали його довгі білі баки. Його біле волосся, ще досить густе, виблискувало в світлі лампи; світло-сірі, втуплені в одну точку очі помалу сльозилися, і волога залишила сліди на ще свіжих щоках і довгих глибоких зморшках, що тяглися до кутиків чисто поголених губ, які ворушилися, наче безгучно повторюючи його думки. Його довгі ноги в картатих штанях, тонкі, як у чорногуза, зігнулися майже під гострим кутом, на одному коліні лежала кощава рука, що безперестану ворушила розчепіреними пальцями, на яких поблискували загострені нігті. Біля крісла на ослінчику стояла недопита склянка глінтвейну, запітніла від гарячого напою. Тут він просидів цілісінький день з перервами тільки для їжі. У вісімдесят вісім років він був фізично здоровий, але страшенно мучився від думки, що ніхто
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Сага про Форсайтів», після закриття браузера.