Читати книгу - "Протистояння. Том 2"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Він зітхнув і приклав руки до лоба, наче в нього боліла голова. Ґлен відкрив рота, щоб щось сказати, але не встиг, бо в кутку почулося важке, зболене зітхання і глухе падіння.
То була Люсі, про яку всі забули. Вона знепритомніла.
——
Світанок торкався обрію.
Вони сиділи за столом на кухні в Ларрі, пили каву. Була за десять хвилин п’ята, коли Френ підійшла з коридору і стала у дверях. Її обличчя припухло від сліз, але йшла вона не кульгаючи. Дійсно, вона була зцілена.
— Здається, вона відходить, — промовила Френ.
Вони ввійшли, Ларрі обіймав Люсі.
У диханні матінки Ебіґейл з’явився важкий, гулкий хрип, жахливо подібний до ознак супергрипу. Вони мовчки стали навколо її ліжка, сповнені страху та глибокого трепету. Ральф був переконаний, що в кінці щось станеться, що чудо Господнє постане перед ними в усій наготі й відкритості. Вона зникне у спалаху світла — і Бог забере її на небеса. А може, вони уздріють її дух, преображений у світло, який вилетить у вікно й полине в небо.
Але врешті вона просто померла.
Був єдиний останній подих — останній з мільйонів. Вона вдихнула, потримала в собі повітря і випустила його. І її груди вже не піднялися.
— Усе… — пробурмотів Стю.
— Помилуй, Господи, її душу, — промовив Ральф, якому вже не було страшно. Він схрестив матінці Ебіґейл руки на грудях, і на неї впали його сльози.
— Я піду, — раптом сказав Ґлен. — Вона має рацію. Біла магія. Ото й усе, що нам лишається.
— Стю! — прошепотіла Френні. — Будь ласка, Стю, відмовся!
Вони подивилися на нього. Усі.
«…маєш вести ти, Стюарте».
Він подумав про Арнетт, про стару машину Чарльза Д. Кемпіона з її смертельним вмістом, яка влетіла на заправку Білла Гепскомба злою скринькою Пандори. Подумав про Денніджера і Дейца, про те, як вони в нього почали асоціюватися з усміхненими медиками, які йому без кінця брехали, і його дружині теж про її стан — та, мабуть, обманювали й себе. І головне, він подумав про Френні. І про слова матінки Ебіґейл: «Цього Бог від вас хоче».
— Френні, — сказав він. — Я маю йти.
— І загинути… — вона люто, майже з ненавистю подивилася на нього, а потім на Люсі, немов шукаючи підтримки. Але Люсі завмерла і була десь далеко — допомоги від неї було годі сподіватися.
— Якщо ми не підемо, то загинемо, — мовив Стю, наче намацуючи потрібні слова. — Вона мала рацію. Якщо будемо зволікати, настане весна. І що далі? Як ми його будемо зупиняти? Ми не знаємо. У нас немає відповіді. І не було. Та й ми, як страуси, засунули голови в пісок. Ми не маємо способу його зупинити, крім того, що Ґлен каже. Біла магія. Чи сила Божа.
Вона гірко заплакала.
— Френні, не треба… — промовив він і спробував узяти її за руку.
— Не торкайся мене! — крикнула вона на нього. — Ти — мрець, ти — труп, не торкайся мене!
Вони застигло стояли навколо її ліжка, коли зійшло сонце.
——
Стю і Френні приїхали до гори Флеґстафф приблизно об одинадцятій. Вони зупинилися на півдорозі до вершини, і Стю приніс кошик, а Френ — скатертину і пляшку німецького вина «Синя монахиня». Влаштувати пікнік придумала вона, але дивна й незручна тиша повисла між ними.
— Допоможи розстелити, — попросила вона. — І подивись, чи нічого колючого нема.
Вони стояли на маленькій похилій галявці на тисячу футів[133] нижче від амфітеатру «Світанок». Боулдер у блакитному туманці розкинувся внизу. Сьогодні знову настав цілком літній день: сонце сильно і владно осявало землю. У траві сюрчали коники. Один підстрибнув — і Стю швидким змахом правої руки зловив його. Він відчував комашку пальцями — лоскітливу, перелякану.
— Сплюнь — пущу, — сказав він коникові, як колись у дитинстві, і поглянув на Френ: вона печально всміхнулася до нього. Вона швидко, по-жіночому точно повернула голову і сплюнула. Від цього видовища йому стало боляче на серці.
— Френ…
— Ні, Стю. Не говори про це. Не зараз.
Вони розстелили білу скатертину, яку Френ прихопила в готелі «Боулдерaдо», і вона швидко, але обережно (він зачудовано дивився, як вона м’яко вигинається і граційно рухається, наче в неї ніколи не було травми спини) розставила на ній ранній обід: огірки й листовий салат в оцтовій заправці, сендвічі з шинкою, вино, яблучний пиріг на десерт.
— Бог послав чудових страв — поїмо, що Він нам дав, — промовила Френ. Він сів біля неї, взяв сендвіч і трохи салату. Їсти йому не хотілося. Душа боліла. Але він їв.
Коли обоє символічно з’їли по сендвічу і більшу частину салату — свіжа зеленина чудово смакувала, — а також по маленькому шматочку пирога, Френні спитала:
— Коли ти вирушаєш?
— Опівдні, — сказав він. Закурив, ховаючи вогник між долонь.
— А скільки часу вам треба, щоб дійти туди?
Стю знизав плечима.
— Пішки? Не знаю. Ґлен уже не молодий. Та й Ральф, коли на те, теж. Якщо ми зможемо проходити по тридцять миль[134] на день, то, може, до першого жовтня дійдемо.
— А якщо в горах рано піде сніг? Чи в Юті?
Він знизав плечима, не зводячи з неї очей.
— Ще налити? — спитала вона.
— Ні. У мене від нього печія. Завжди так було.
Френ налила собі ще келих і випила.
— А вона справді від Бога говорила, Стю? Правда?
— Френні, я просто не знаю.
— Вона нам снилась і була такою. Це все частина якоїсь дурної гри, ти це розумієш, Стюарте? Ти книгу Йова читав?
— Та я ніколи сильно в Біблію не вчитувався, мабуть.
— А моя мама — навпаки. Вона вважала, що мені і моєму братові Фреду слід мати певні релігійні знання. Чому — ніколи не казала. Наскільки я знаю, мені це допомогло лише тим, що я завжди знала питання з Біблії в грі «Джеопарді»[135]. Пам’ятаєш, по телевізору йшла, Стю?
Він злегка всміхнувся і процитував.
— А ось і я — ваш ведучий Алекс Требек!
— Оця сама гра. Там усе навпаки. Відповідь дають, а ти їм маєш сказати питання. Коли йшлося про Біблію, я знала всі питання. Щодо Йова Бог із дияволом заклалися. Диявол сказав: «Ну звісно, поклоняється він Тобі. Він у Тебе взагалі як сир у маслі катається. Але якщо Ти будеш достатньо довго гидити йому в лице, то він Тебе зречеться». Ну й Бог побився з ним об заклад. І виграв, — Френ мляво всміхнулася. — Бог завжди виграє. Мабуть, Він за
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Протистояння. Том 2», після закриття браузера.