Читати книгу - "Війна і мир 1-2"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— То ти не боїшся зі мною грати? — повторив Долохов і, наче для того, щоб розповісти веселу історію, поклав карти, відкинувся на спинку стільця й повільно з усмішкою почав розповідати:
— До речі, панове, мені казали, що в Москві пущено чутку, ніби я шулер, тому раджу вам бути зі мною обережнішими.
— Ну, банкуй же! — сказав Ростов.
— Ох, московські тіточки! — сказав Долохов і з усмішкою взявся до карт.
— Ааах! — мало не крикнув Ростов, піднімаючи обидві руки до волосся. Сімка, що була потрібна йому, вже лежала зверху, першою картою в колоді. Він програв більше, ніж міг заплатити.
— Однак, ти не заривайся, — сказав Долохов, мигцем зиркнувши на Ростова і продовжуючи банкувати.
XIV
Через півтори години більшість картярів уже як на жарт дивилися на свою власну гру.
Уся гра зосередилася на самому Ростові. Замість тисячі шестисот карбованців за ним було записано довгу колону цифр, яку він рахував до десятої тисячі, але яка тепер, як він гадав, підвищилася вже до п'ятнадцяти тисяч. Насправді запис уже перевищував двадцять тисяч карбованців. Долохов уже не слухав і не розповідав історій; він стежив за кожним порухом рук Ростова і бистрим поглядом зрідка оглядав свій запис його боргу. Він вирішив продовжувати гру доти, поки запис цей не виросте до сорока трьох тисяч. Число це він вибрав тому, що сорок три становили суму складених його років з роками Соні. Ростов, сперши голову на обидві руки, сидів перед списаним, залитим вином, закиданим картами столом. Одно тяжке враження не покидало його: ці ширококості, червонуваті руки з волоссям, що виднілося з-під сорочки, ці руки, які він любив і ненавидів, тримали його в своїй владі.
«Шістсот карбованців, туз, ріжок, дев'ятка… відігратися неможливо!.. І як би весело було вдома… Валет на пе… це не може бути!.. І нащо ж він робить це зі мною?..» — думав і згадував Ростов. Іноді він ставив велику карту; та Долохов відмовлявся бити її і сам визначав ставку. Микола підкорявся йому і то молився богу, як він молився на полі бою на Амштетенському мості; то загадував, що та карта, яка першою трапиться йому під руку з купи погнутих карт під столом, врятує його; то вираховував, скільки було шнурків на його куртці, і з стількома ж очками карту пробував ставити на весь програш; то за допомогою оглядався на інших картярів; то вдивлявся в холодне тепер обличчя Долохова і намагався прозирнути, що в ньому робиться.
«Він же знає, що означає для мене цей програш. Не може ж він бажати моєї загибелі? Адже він був мені другом. Адже я його любив… Але й він не винен; що ж йому робити, коли йому щастить? І я не винен, — казав він сам собі. — Я нічого не зробив поганого. Хіба я вбив кого-небудь, образив, побажав кому зла? За що ж таке страшне нещастя? І коли воно почалося? Ще так недавно я підходив до цього стола з думкою виграти сто карбованців, купити мама на іменини ту шкатулку і їхати додому. Я такий був щасливий, такий вільний, веселий! І я не розумів тоді, який я був щасливий! Коли ж це кінчилося І коли почався цей новий, жахливий стан? Чим ознаменувалася ця зміна? Я так само сидів на цьому місці, біля цього стола, і так само вибирав і висував карти і дивився на ці ширококості, вправні руки. Коли ж це сталося і що таке сталося? Я здоровий, сильний і той самий, і все на тому ж місці. Ні, цього не може бути! Певне все це нічим не кінчиться».
Він був червоний, весь у поту, хоч у кімнаті не було гаряче. І обличчя в нього було страшне й жалюгідне, особливо від безсилого бажання здаватися спокійним.
Запис дійшов фатального числа — сорока трьох тисяч. Ростов приготував карту, яка мала йти кутом від трьох тисяч карбованців, щойно даних йому, коли Долохов стукнув колодою, відклав її і, взявши крейду, почав швидко, своїм чітким, міцним почерком, ламаючи крейдяну паличку, підбивати підсумок запису Ростова.
— Вечеряти, вечеряти час! Ось і цигани! — Справді, зі своїм циганським акцентом уже, входячи з холоду, гомоніли щось якісь чорні чоловіки й жінки. Микола розумів, що всьому кінець; але він байдужим голосом сказав:
— Що, не будеш більше? А в мене гарна карточка приготовлена. — Наче над усе його цікавила веселість самої гри.
«Всьому кінець, я пропав! — думав він. — Тепер куля в лоб — одно залишається», — і разом з тим він сказав веселим голосом:
— Ну, ще одну карточку.
— Добре, — відповів Долохов, закінчивши з підсумком, — добре! двадцять один карбованець іде, — сказав він, показуючи на цифру двадцять один, що порушувала рівний рахунок — сорок три тисячі, і, взявши колоду, приготувався банкувати. Ростов покірно відігнув ріжок і замість приготовлених шести тисяч старанно написав двадцять один.
— Це мені однаково, — сказав він, — мені тільки цікаво знати, уб'єш ти, чи даси мені цю десятку.
Долохов серйозно став банкувати. О, як ненавидів Ростов у цю хвилину ці руки, червонуваті, з короткими пальцями і з волоссям, що виднілося з-під сорочки, руки, які владали ним… Десятку було дано.
— За вами сорок три тисячі, графе, — промовив Долохов і, потягаючись, встав з-за стола. — А стомлює, однак, таке довгочасне сидіння, — додав він.
— Це правда; я теж втомився, — сказав Ростов.
Долохов, наче нагадуючи, що
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Війна і мир 1-2», після закриття браузера.