Читати книгу - "Піти й не повернутися"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Чоботи наверху затупали частіше, грюкали двері. І раптом у підвал увірвався гомін із подвір'я. Рибак підняв голову, притулився потилицею до стіни. Слів не можна було розібрати, але було очевидно, що поліцаїв зібралося більше, ніж учора. Що вони думали робити? І чому ніхто не спускається у підвал? Наче забули про них.
Хтось пройшов понад самою стіною, чути, як риплять чоботи по снігу, поблизу од віконця щось стукнуло, потім якось дуже близько почувся грубий хриплуватий голос:
— Та тут усього тільки три.
— А лопата ще була. Лопату подивись.
— Що мені лопата. Заступ треба.
Щось гучно забрязкало, потім прорипіли кроки і знову поблизу все стихло. Але ця коротка розмова сумним сполохом сколихнула Рибака: навіщо заступи? Заступи лише для того, щоб копати, а що тепер можна копати? Окоп? Канаву? Яму? Певно, яму, але для кого?
І тут він згадав: мабуть, сконав той поліцай.
Він повернув голову, запитально подивився перед собою. Дем'яниха з-під пожмаканої хустки також тривожно, напружено дивилася на нього; в кутку закляк, не ворухнувся Петро. Ніхто не сказав ні слова, всі дослухалися, таїли в душі страх і непевність.
Ця їхня непевність тривала, однак, недовго. Через якусь хвилину за стіною знову затупали, і так рішуче, що ні в кого не виникало сумніву — йшли в підвал. Коли забрязкали перші двері, Рибак швиденько сів, відчувши, як недобре стрепенулося в грудях серце. Обіч почав ворушитися і кашляти Сотников. «Розчинять — кинутись, збити з ніг і в двері», — із запізнілою рішучістю подумав Рибак, але одразу ж збагнув: ні, так не вийде! А двері справді вже розчинилися, в камеру шибонуло холодом, зимовою свіжістю, і неяскраве світло зразу освітило їхні п'ять сірих стривожених облич. У дверному отворі з'явився спритний Стась, за ним, похмуро дивлячись, маячив хтось ще з гвинтівкою на плечі.
— Генуг спати! — на все горло закричав поліцай. — Відіспалися! Виходь: ліквідація! «Значить, не помилилися, справді кінець, — майнуло в збентеженій свідомості Рибака. — Якби когось одного, а коли всіх, значить…» Він, розслаблений, обм'яклий, раптом утративши всі свої сили, з натугою підібрав ближче ноги, поправив шапку на голові й лише потім обіперся на солому, щоб устати.
— Ану вискакуй! Добровільно, але обов'язково! — тим часом крикливо підганяв Стась.
Петро в кутку перший звівся на ноги, застогнавши, почала вставати Дем'яниха; трудно підводячись, заляпав руками по стіні Сотников. Рибак безтямно зиркнув на його зболіле, страшне, як у мерця, обличчя, на якому, мов у божевільного, палали гарячково запалі очі, й, щось не додумавши й не відчувши, ступив до виходу.
— Давай, давай! Двадцять хвилин лишилося! — підганяв поліцай, заходячи в їхнє смердюче стійло. — Ну, ти, одноногий! Скоріше!
— Геть руки! Я сам! — прохрипів Сотников.
— А ти, жиденя, чого ждеш? Ану вимітайся! Не хотіла зізнатися, будеш на вірьовці гойдатися. — Стась засміявся від свого дотепу і зразу ж визвірився: — Геть, юда паршива!
По слизьких засніжених східцях вони вибралися на подвір'я. Рибак мляво переступав ногами, не застібаючи кожушка і не помічаючи морозної свіжості, що після ночі в смердючому підвалі п'янила його, і помалу хитався з боку на бік. Навпроти од виходу з підвалу стояло чоловік шість поліцаїв із гвинтівками. Вони чекали. Був невеликий морозець, погода випала хмарна і вітряна, з димарів над стріхами шалено мчали рвані кудли диму.
Рибак став перед ганком, поруч спинилася Дем'яниха і Бася, що тепер тулилася до цієї жінки, мерзлякувато притискуючи одну до одної босі зашкарублі ступні. Петро з поважною відчуженістю на всім своїм Старечім обличчі став трохи віддалік. Стась, лаючись, виволік по східцях Сотникова і зразу ж стомлено кинув його на сніг. Але той натужно звівся на ноги і випростався у своїй пожмаканій, скривавленій шинелі.
— Де слідчий? Покличте слідчого! — сказав він глухуватим голосом. Рибак спохватився, що і йому теж дуже треба до слідчого, і, стараючись якомога лагідніше, заговорив до поліцаїв:
— Ведіть нас до слідчого. Він учора казав…
— Заведемо, аякже! — з уїдливою багатозначністю натякнув мордатий поліцай. Він шмагонув по полі вірьовочкою, що тримав у руці, й рішуче ступив назустріч. — Ану, руки!
Нічого не вдієш, Рибак дав руки, той хвацько заломив їх назад і з допомогою другого почав туго скручувати за спиною. Рибак поморщився не так од болю в зап'ясті, як од смутку, що охопив його, — це ж справді був кінець.
— Повідомте слідчого. Нам потрібний слідчий, — вимовив Рибак не дуже, однак, рішуче, все більше відчуваючи, як земля хилиться кудись з-під його ніг.
Але поліцай позаду тільки злісно смиконув:
— Пізно! Відслідчилися!
— Як це відслідчилися? — закричав Рибак і глянув через плече: якась неголена в білій щетині пика, блимаючі, як у свині, оченята, в яких було нахабство й зневага до нього, — криком такого не злякаєш. І тоді він із жахом потопаючого схопився за єдину можливість — просити.
— Ну покличте Портнова. Я вас прошу. Люди ви чи ні Але до Портнова, мабуть, було далі, ніж до смерті. Ніхто йому навіть не відповів.
Тим часом руки його були вправно зв'язані тонкою вірьовкою, котра боляче врізалася в шкіру, і його відштовхнули убік. Взялися за Дем'яниху.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Піти й не повернутися», після закриття браузера.