Читати книгу - "Чужинець на чужій землі"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Я знаю, — погодився фокусник. — Мені відомо, що час піти. Жодних образ, Тіме.
— Що ж, я радий, що ти це так сприйняв, — заклинальних вагався. — Смітті, хочеш пораду? Просто скажи «ні», якщо не хочеш.
— Я б дуже хотів отримати від тебе пораду, — просто відповів фокусник.
— Добре, — якщо ти просиш. Смітті, твої фокуси гарні. Чорт, деякі з них навіть мене вибивають з колії. Проте не розумні фокуси роблять фокусника. Твоя проблема не в цьому. Ти поводишся як учасник ярмарку — у тебе є свої справи, і ти ніколи не критикуєш вистави інших, і допомагаєш, якщо комусь потрібна допомога. Проте ти не є ним. І знаєш чому? Ти навіть уявлення не маєш, що робить простака простаком; не можеш залізти йому в голову. Справжній фокусник може змусити публіку відкрити рота й ловити мух, просто витягнувши четвертак з повітря. Левітація Терстона, яку ти виконуєш, — я ніколи не бачив, щоб хтось робив це так ідеально, як ти; проте простаків це не розігріває. Ніякої психології. Взяти хоч мене за приклад. Я не можу навіть витягнути четвертака з повітря. Чорт, та я заледве користуюся ножем та виделкою так, щоб не порізатися. Я цього не вмію робити... Проте вмію дещо важливіше: я знаю простаків. Знаю, де сховано ту жилку злодійства в їхньому серці; знаю, наскільки вона велика. Знаю, чого вони спраглі, — незалежно від того, чи знають про це вони самі, чи ні. Це вміння влаштовувати вистави, синку. Немає різниці — чи ти політик, який балотується на пост, чи проповідник, що блукає в пошуках пастви... Чи фокусник. Ти розумієш, чого хоче цей дурень, — і можеш залишити половину свого реквізиту у скрині.
— Впевнений, що ти маєш рацію.
— Я знаю, що це так. Він хоче сексу, крові та грошей. Ми не даємо йому справжньої крові — якщо тільки ті, хто ковтає вогонь чи метальні ножі, не зроблять жахливу помилку. Ми не даємо йому й грошей, а просто спонукаємо його сподіватися на це, поки забираємо їх у нього. Ми не даємо йому сексу. Але чому сім з десяти дурнів купують квиток на виставу? Щоб побачити оголену бабу — ось чому. А ще — через шанс отримати десятидоларовий папірець за розглядання; і це за умови, що вони мають таку ж, або й кращу, у себе вдома, оголену будь-коли, коли він захоче. Він не бачить й не отримує винагороди, але все одно йде від нас щасливим.
Чого ще хоче простак? Таємниць! Йому хочеться думати, що світ — це романтичне місце, в той час як він прекрасно знає, що це не так. Це твоя робота... Просто ти ще її не засвоїв. Дурниці, синку, — навіть простаки знають, що твої трюки фальшиві... Хіба що простаки захочуть вірити, що вони справжні, — і це ти маєш допомогти їм повірити, поки вони є частиною вистави. Ось чого тобі не вистачає.
— Як мені це зробити, Тіме? Як я можу дізнатися, що зачепить дурня?
— Прокляття, я не можу тобі цього сказати; це ти мусиш дізнатися сам. Вийди надвір і озирнися; спробуй трохи побути дурнем. Але... Що ж, візьмемо твою ідею прикинутися «Людиною з Марса». Ти не повинен пропонувати дурневі те, чого він не проковтне. Всі вони бачили Людину з Марса на Фотографіях чи по стереобаченню. Прокляття, я сам бачив його. Звичайно, ти трохи на нього схожий — ну, в загальних рисах; така випадкова схожість. Проте, навіть якби ти був його братом-близнюком, простаки знали б, що вони не бачили Людину з Марса у серії вистав «десять в одній». Це так само безглуздо, як назвати того, хто ковтає мечі, Президентом Сполучених Штатів. Розумієш мене? Дурень хоче вірити, проте він не подякує тобі за образу тих залишків освіченості, які він має. Бо навіть у дурнів є якісь мізки. Ти маєш запам'ятати це.
— Я запам'ятаю.
— Добре. Я забагато говорю — проте професія закликальника перетворюється на звичку. З вами все буде добре, діти? Що там із заощадженнями? Прокляття, мені не слід цього робити — але, можливо, вам потрібно позичити грошей?
— Дякую, Тіме. Ми не пропадемо.
— Що ж, бережіть себе. Бувай, Джилл.
Він швидко вийшов.
Патриція Пайвонскі зайшла через бокову завісу, вбрана в халат.
— Діти? Тім запоров вашу виставу.
— Ми б поїхали у будь-якому разі, Пат.
— Я знала, що він збирався. Це так мене розізлило, що я хотіла вистрибнути, щоб показати себе.
— Секундочку, Пат...
— Я серйозно. Я б могла виступати де завгодно, і він це знає. Залиште його без вистави. Він може найняти інших акторів, але гарна вистава — це не клоуни, яких знайти не так уже й важко.
— Пат, Тім має рацію. І ми з Джилл це знаємо. Я не засвоїв вміння влаштовувати вистави.
— Що ж... Можливо, й так. Але я за вами сумуватиму. Ви для мене були як діти. О, любі! Послухайте, мій намет стоятиме аж до ранку; ходімо до мене — на посиденьки.
Джилл відповіла:
— Пат, краще поїхали з нами у місто, вип'ємо по парі келихів. Тобі б сподобалося зануритися у велику гарячу ванну з сіллю?
— Гм... Я принесу пляшку.
— Ні, — заперечив Майк. — Я знаю, що ти п'єш, і у нас це є. Пішли.
— Що ж, піду. Ви зупинилися в «Імператорському», чи не так? Проте я не можу піти з вами. Спершу я мушу переконатися в тому, що з моїми крихітками все гаразд, і сказати Солоденькій булочці, що відійду ненадовго, і покласти їй кілька пляшок з гарячою водою. Я спіймаю таксі. Десь через півгодини.
Вони поїхали в місто; за кермом сидів Майк. Це було казкове маленьке містечко, де не було автоматичного контролю швидкості в авто, — навіть у діловій частині міста. Майк керував з обережною точністю, обираючи максимальну із припустимих швидкість, і використовував паузи у контролі, яких Джилл не могла помітити, аж поки вони не залишалися позаду. Він робив це без особливих зусиль — так само як і жонглював. Джилл знала, як це
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чужинець на чужій землі», після закриття браузера.