Читати книгу - "Українець і Москвин: дві протилежності"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Німці і москвини замовчують добу VI–X ст. з цілком ясною політичною метою. Вони цим хочуть підбудувати якусь основу під свою норманську теорію повстання Київської імперії. Мовляв, у IV–IX ст. Україна була державною пусткою; були лише півдикі руські племена, які різали одне одного («ладу у нас нема» — за літописом), а ось прийшли ґермани (варяги) і за 50–100 років збудували велику, багату і культурну Руську імперію. За коротких 50–100 років!
Між іншим, тут варто згадати про ще один ганебний для нас (радше для наших істориків) факт. Наші історики, пересякнені почуттям своєї національної меншвартости, називають могутніх володарів великої Руської імперії не імператорами (як усі інші народи своїх), навіть не королями, а лишень князями, а найбільш великими князями. Західно–европейські історики своїх навіть маленьких володарів титулують королями. Так титулували вони і наших володарів, а часом титулували й імператорами, розуміючи, що вони направду ними були.
Наші історики «викручуються сіном» — мовляв, наші літописи титулували їх князями. Так! Але наші літописці були на всі 100% українці (руси) і не примішули до своєї мови і назовництва чужої термінології. А титул «князь» в ТОДІШНІЙ нашій мові означав БУКВАЛЬНО І ТОЧНО king, roi, ceasar. Тоді, але НЕ ТЕПЕР.
Мова є живий організм. Слова народжуються, розвиваються; деякі вмирають (забуваються), стають застарілими (архаїзми), а деякі втрачають своє первісне значення, а набувають нове. Так сталося з нашим словом князь. У X ст. воно означало король, навіть імператор, але в XX ст. воно означає лише duke, herzog, graf. Лише вищу аристократію.
Наші сучасні історики всі застарілі слова (архаїзми) наших літописів X ст. перекладають на сучасне їх значення. А чому ж не переклали архаїчного (застарілого) значення титулу «князь»?
Бо… «ми ж селянська нація», 100% демократи і 1000% скромні, невибагливі …фелаги. Це фелазтво бачимо і в наших монархістів. Голові Української держави вони не насмілюються дати титул короля. А дають лише скромний, демократичний титул «гетьман». А вони ж знають, що цей титул в нашій історії означав сучасний «генерал–губернатор», відпоручник, представник вищої влади — короля (були гетьмани коронний, польний тощо). За винятком Великого Богдана, жодний з наших гетьманів не був королем (володарем). Чому й наші монархісти дають володареві України титул «генерал–губернатор» (гетьман)? Навіть задрипанці–москвини за першої ж нагоди назвали своїх плюгавих князів царями, хоч їхні перші царі не дорівнювалися навіть одної тисячної наших справжніх імператорів Святослава, Володимира, Ярослава. Пора вже набратися хоч трохи національної гордости і титулувати наших володарів Руської імперії імператорами чи щонайменше королями, а не графами, баронами (князями).
Німецький єпископ Боніфацій Бруно був у Києві в 1008 році. Він пише, що Київ є одною з найбільших і найгарніших столиць Европи. Титмар Мерзебурзький пише у 1018 році, що в Києві було 400 церков, 8 великих базарів і незчислима кількість населення. В 1048 році приїхав до Києва французький єпископ Готьє сватати доньку короля Ярослава Ганну за французького короля Генріха І. Він пише, що Київ і Руське королівство є багатші і культурніші за Париж і Францію.
Не треба бути вченим істориком, щоб розуміти, що великі культури і великі держави творяться протягом не кількадесяти років, але протягом довгих, дуже довгих століть. А читаючи наших істориків, складається враження, що Руська імперія з її столицею Києвом, з усіма величезними багатствами: матеріяльними, як храми, і духовними, як твори наших письменників X–XI–XII ст., — усе це якось раптово з’явилося протягом лише одного століття по охрещенні Руси в 988 році. Всякі «німці» запевняють нас, що такий раптовий зріст Києва і Руської імперії ми завдячуємо чужинцям; вони, чужинці, побудували нам Київ і державу.
Ми добре знаємо, що в Києві жило дуже багато чужинців. І це цілком зрозуміло, бо ж Київ ще від скитської доби (а може, і раніш від трипільської) був одним з найбільших міжнародних осередків світової торгівлі. Поперед ми говорили, що Праукраїна за скитської і сарматської діб була державою переважно торговельною і що з тої торгівлі накопичувала величезні скарби протягом не соток, але тисяч років. Ця величезна міжнародна торгівля, яка почалася, як свідчить проф. Ю. Готьє, ще за доби неоліту (5000 років тому) і тягнулася безперервно тисячоліття, в’язала Праукраїну і Україну тісними зв’язками з усім тодішнім культурним світом. М. Ростовцев пише: «Україна завжди була одним з найважливіших осередків світової культури. В Україні помічаємо три течії: 1) східню, що вливалася з Ірану і Месопотамії двома шляхами — через Кавказ і Чорноморським степом; 2) південну — з Малої Азії та Греції, що приносила багатющу гелленську культуру; 3) західну, якою Україна брала активну участь у великій культурі Західної Европи. Ці три течії злилися в українському степу із старовинною тубільною в одну синтетичну, цілком своєрідну незалежну культуру, яка, в свою чергу, вплинула на культуру Центральної та Східної Европи, зокрема Московщини. Величезний вибух у X ст. київської культури здався багатьом історикам раптовим, і вони не могли зрозуміти: звідки взялися сили, які протягом лише одного століття створили в Києві культуру, нічим не меншу за культуру тодішніх Парижу чи Лондону. Але вся ця ніби раптовість стає цілком зрозумілою, коли ми зрозуміємо мову археології, коли зрозуміємо, що київська культура була лише НАСТУПНОЮ ЛАНКОЮ, була ПРОДОВЖЕННЯМ культур, що існували ПЕРЕД нею в Україні тисячі років (за: М. Rostovtzeff. «Iranians and Greeks…»).
Коли зрозуміємо мову археології. А також і коли зрозуміємо політичну мову всяких «німецьких» теорій. Коли зрозуміємо потребу закинути «німецьку» термінологію, а вживати свою власну. Всілякі «німці» можуть називати нашу культуру якими завгодно їм іменами; можуть видумувати які завгодно їм міграційні теорії, але всі вони накупу не можуть знищити твердого факту, що ця культура була в УКРАЇНІ,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Українець і Москвин: дві протилежності», після закриття браузера.