Читати книгу - "Сага про Форсайтів"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Сомс узяв аркуш поштового паперу клубу «Айсіум» і прочитав таке:
«Ти більше не зможеш ображати мене в моєму власному домі. Завтра я виїжджаю за кордон. Кінь з'їздився. Мені несила терпіти твої образи. Нарікай сама на себе. Жодна людина, маючи хоч крихту самоповаги, не зможе знести такого знущання. Більше я до тебе не звернуся ні з чим. Прощай. Я забрав фотографію дівчат. Передай їм мій привіт. Мені байдуже, що скажуть твої родичі. Це вони все наробили. Я хочу розпочати нове життя.
М. Д.»
На цьому листі, що його за всіма ознаками написано в післяобідньому настрої, видніла ще не зовсім висохла пляма. Сомс глянув на Вініфред — пляма, очевидно, від сліз — і прикусив язика, щоб не сказати: «Скатертю дорога!» Потім йому спало на думку, що, одержавши цього листа, вона опинилася в тому самому становищі, з якого йому так хочеться вирватись, — становищі нерозлученого Форсайта.
Вініфред відвернулася і піднесла до носа золотий флакончик. В Сомсовому серці прокинувся глухий жаль разом із невиразним почуттям образи. Він прийшов до сестри поговорити про своє становище, сподівався знайти у неї співчуття, а застав її в такому самому становищі, й, звичайно, вона хоче поговорити про це й сподівається знайти співчуття у нього. Отак воно завжди буває! Нікому, очевидно, й на думку не спадає, що у нього є свої власні турботи й клопоти. Він склав листа так, що пляма опинилася всередині, й спитав:
— То що ж усе-таки сталося?
Вініфред спокійно розповіла йому історію з перлами.
— Сомсе, як ти гадаєш, невже він і справді виїхав? Ти ж бачиш, у якому стані він писав цього листа.
Коли Сомс чогось хотів, він завжди намагався власкавити долю, удаючи, ніби не вірить у здійснення своїх сподівань; отож він відповів:
— Та ні, навряд. Можна буде довідатися в його клубі.
— Якщо Джордж там, — сказала Вініфред, — він напевне знає.
— Джордж? — мовив Сомс. — Я бачив його на кладовищі.
— Ну, тоді він, звичайно, сидить там.
Сомс, чий здоровий глузд схвально відзначив сестрину проникливість, сказав нехотя:
— Гаразд, я сходжу в клуб. Ти що-небудь казала на Парк-лейн?
— Я розповіла Емілі, — відповіла Вініфред, яка й досі зберегла шикарну звичку називати матір на ім'я. — Батька розбив би параліч.
І справді, всякі неприємності тепер старанно приховували від Джеймса. Ще раз окинувши поглядом кімнату, наче намагаючись визначити справжнє становище сестри, Сомс вийшов на вулицю і попрямував до Пікаділлі. Надходив вечір — жовтневий вечір, що дихав холодною імлою. Сомс простував швидко, з похмурим зосередженим виразом. Треба покінчити з цим ділом якомога скоріше, він збирався пообідати в Сохо. Довідавшись від швейцара «Айсіума», що містера Дарті сьогодні не було в клубі, Сомс поглянув на цього статечного чоловіка і вирішив запитати, чи є містер Джордж Форсайт. Виявилося, що він тут. Сомс, який завжди остерігався свого кузена Джорджа, що не проминав нагоди покепкувати з нього, пішов слідом за слугою, трохи заспокоєний думкою, що у Джорджа недавно помер батько. Йому, мабуть, припало тисяч тридцять, окрім тих грошей, які Роджер записав на його ім'я раніше і які уникли податку на спадщину. Джордж сидів у віконній ніші й дивився надвір, а перед ним стояла напівспорожнена тарілка з пампушками. Його висока огрядна постать у чорному костюмі височіла майже зловісно, водночас зберігаючи надзвичайну елегантність іподромного завсідника. На його м'ясистому обличчі з'явилася бліда посмішка, і він сказав:
— Здоров, Сомсе! З'їси пампушку?
— Ні, дякую, — промимрив Сомс, погладжуючи капелюха й підшукуючи доречний вираз, щоб висловити співчуття; він помовчав, а тоді додав — Як почуває себе твоя мати?
— Дякую, — відповів Джордж. — Так собі. Не бачив тебе хтозна-відколи. Ти ж не буваєш на іподромі. Як справи в Сіті?
Сомс, відчуваючи, що готується дотеп, вирішив іти навпростець і відказав:
— Я хочу запитати тебе про Дарті. Я чув, що він…
— Дав дьору, гайнув до Буенос-Айреса з кралею Лолою. Тим краще для Вініфред і маленьких Дарті. Ну ж він і тип!
Сомс кивнув головою. Хоч як вороже ставилися один до одного двоюрідні брати, проте коли йшлося про Дарті, вони відчували себе однодумцями.
— Дядечко Джеймс тепер зможе спати спокійно, — провадив Джордж. — Мабуть, він тебе теж обібрав добряче.
Сомс посміхнувся.
— Ага! Ти вчасно роздивився, що це за птах, — приязно мовив Джордж. — Йому пальця в рот не клади. А тепер треба пильно наглядати за молодим Велом. Я завжди співчував Вініфред. Вона мужня жінка.
Сомс знову кивнув головою.
— Я пообіцяв вернутися до неї, — мовив він. — Вона хоче знати всю правду. Мабуть, нам доведеться вжити заходів. Щодо Дарті, це річ певна?
— Певна, як лихварський процент, — відказав Джордж (саме він вигадав чимало чудернацьких виразів, які згодом приписували іншим). — Учора ввечері він був п'яний як чіп; проте сьогодні зранку таки вирушив у плавання. Він пливе на «Тускарорі», — і, видобувши з кишені картку, Джордж глумливо прочитав: «Буенос-Айрес, до запитання, містерові Монтегю Дарті». На твоєму місці я поспішив би з цими заходами. Він остобісів мені за вчорашній вечір.
— Так, — відповів Сомс, — але це не завжди легко зробити.
З виразу очей Джорджа він збагнув, що той згадав про його власну історію; він устав і простяг йому руку. Джордж устав і собі.
— Вітай від мене Вініфред. Якщо хочеш знати, моя порада така: негайно запиши її для участі в перегонах на шлюборозлучний приз.
Біля порога Сомс озирнувся на нього скоса. Джордж знову вмостився в кріслі і втупився у вікно: він здавався таким величезним і самотнім у своєму чорному костюмі. Сомс ніколи ще не бачив його таким тихим. «Мабуть, він усе-таки сумує, — подумав він. — Загалом їм, напевно, припало тисяч по п'ятдесят. Краще нехай би не ділили капіталу. Якщо розпочнеться війна, вартість будинків зменшиться. А втім, дядечко Роджер добре знався на цьому ділі». І на тлі вуличного присмерку перед ним виникло обличчя Аннет: каштанові коси, сині очі з темними віями, свіжі уста і щоки, повні, рум'яні, незважаючи на лондонські тумани, її тендітна постать француженки. «Треба діяти!»— сказав він собі подумки. Біля будинку Вініфред він зустрів Вела, і вони зайшли разом. У Сомса вже давно виникла одна ідея. Айріні опікає його кузен Джоліон; перший крок, який слід зробити, — це поїхати до нього в Робін-Гіл і побачитися з ним. Робін-Гіл! Дивне, дуже дивне почуття викликала в ньому ця назва! Робін-Гіл, дім, що
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Сага про Форсайтів», після закриття браузера.