Читати книгу - "Лялька"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Де це видано — гайнувати гроші на книжки?.. Віддавай їх мені, бо якщо я не зможу далі вести позов, то все пропаде пропадом. Не книжки врятують тебе від сьогоднішнього твого упослідження, а тільки процес. Як виграємо в суді та одержимо нашу дідизну, тоді люди згадають, що Вокульські належать до давньої шляхти, і навіть знайдуться родичі… Того місяця ти потратив, двадцять злотих на книжки, а мені саме стільки не вистачало на адвоката… Книжки та й книжки!.. Нехай би ти був мудрий, як Соломон, але поки ти в винарні, то будеш попихачем, хоч і шляхтич, а твій дід по матері був кастеляном. А як виграю позов та поїдемо на село…
— Ходімо відціля, тату, — тихо сказав хлопець, скоса поглядаючи на мене.
Старий, як слухняна дитина, загорнув свої папери в червону хустку і вийшов із сином, який мусив підтримувати його на сходах.
— Що воно за чудило? — питав я Махальського, який скінчив уже свою роботу й сів на ослінчик.
— Та!.. — махнув він рукою, — Старому бракує одної клепки, але хлопець кмітливий. Звуть його Станіслав Вокульський. Тямовитий, чортяка!
— Що ж він такого зробив?
Махальський пальцями зняв із свічки нагар і, наливши мені склянку вина, говорив далі:
— Він тут у нас уже чотири роки. До магазину та до погреба він не дуже прикидливий… Зате механік! Змайстрував таку машину, що помпує воду знизу вгору, а згори ллє на колесо, яке й рухає ту помпу. Така машина може крутитися й помпувати воду скільки світа-сонця; але щось там у ній погнулось, і вона крутилась тільки чверть години. Вона стояла нагорі, в ресторації, Гопфер нею приваблював гостей; але вже з півроку, як у ній щось там лопнуло.
— Молодець хлопець!.. — кажу я.
— Ну, не такий він уже й молодець, — заперечив Махальський. — Ходив тут до нас один викладач із реального училища, то він оглянув ту помпу і сказав, що машинерія ні до чого не придатна, але хлопець здібний і повинен учитися. З того часу у нас таке робиться, що не дай господи! Вокульський загордів, одвідувачам відповідає крізь зуби, вдень ходить як сновида, а вночі вчиться і купує книжки. А його батько хотів би ці гроші вжити на процес за якийсь там маєток по дідові… Та ти сам чув, що він казав.
— Як же він думає далі з тією наукою?
— Каже, що поїде до Києва, в університет. Що ж, нехай собі їде, може, хоч з одного продавця будуть люди, В цьому ділі я йому не перешкоджаю; коли він при мені, не приганяю до роботи, нехай собі читає. Але в ресторації йому допікають і офіціанти, і відвідувачі.
— А що ж Гопфер?
— Нічого, — далі говорив Махальський, вставляючи нову свічку в залізний свічник з ручкою. — Гопфер не хоче одганяти його від себе, бо дочка його Кася ласим оком поглядає на Вокульського, а до того ж він, може, й справді одержить ту Дідизну.
— А як він до Касі?
— А щоб тобі глянув у її бік, дикун отакий!
Я тоді-таки подумав, що хлопець з такою головою, який купує книжки, а про дівчат йому байдуже, міг би бути добрим політиком; через те я того ж дня познайомився з Стахом, і відтоді живемо один з одним — дай боже кожному…
Стах працював у Гопфера ще років зо три і за той час познайомився з багатьма студентами, з молодими чиновниками з різних установ, які один поперед одного постачали йому книжки, аби він міг витримати екзамен в університет.
З-поміж тієї молоді вирізнявся один такий пан Леон, хлопець іще молодий (йому не було й двадцяти років), дуже гарний, а що розумний… а запальний!.. Він був ніби моїм помічником у політичному вихованні Вокульського: якщо я оповідав про Наполеона і велике покликання Бонапартів, то Леон говорив про Мацціні, Гарібальді та інших таких знаменитостей. А як він умів запалювати людей!
— Працюй, — не раз казав він Стахові, — і вір, бо віра може затримати рух сонця, а що ж казати про поліпшення людських взаємин.
— А може віра довести мене до університету? — спитав Стах.
— Я певний, — відповів Леон, і очі його загорілись, — що коли б ти хоч на хвилину повірив у це, як вірили перші апостоли, то ще сьогодні опинився б в університеті.
— Або в будинку для божевільних, — буркнув Вокульський.
Леон почав бігати по кімнаті й вимахувати руками.
— Які крижані серця! Яка байдужість! Яка підлість! — кричав він. — Навіть такий чоловік, як ти, не віриш. Ти подумай, лишень, що вже зробив за короткий час: ти стільки знаєш, що вже сьогодні міг би складати іспити…
— Що я там зробив!.. — зітхнув Стах.
— Ти один — небагато. Але кілька десятків, кілька сот таких, як ти і я… уявляєш собі, що ми могли б зробити?
Тут голос у Леона зірвався, його душили спазми. Насилу ми його заспокоїли.
Іншим разом пан Леон докоряв нам за брак самозречення:
— Та ви знаєте, — казав він, — що Христос силою самозречення сам-один врятував людство? Наскільки б же удосконалився світ, якби на ньому раз у раз з’являлись люди, готові до самопожертви!
— Може, мені жертвувати життям за відвідувачів, які цькують мене, мов пса, чи за слуг та офіціантів, які знущаються з мене? — спитав Вокульський.
— Не викручуйся! — вигукнув пан Леон. — Христос загинув навіть за своїх катів… Але в вас немає сили духу. Дух ваш загнився! Ось послухай, що говорить Тіртей:
Цвіти, о Спарто, під величчя знаком,
Покіль не скрушено старих святинь,
Не кинуто з могил кісток собакам
1 не відігнано прапредків тінь.
І перш ніж ворог візьме в бран з собою,
Пожбурте геть мечі, хоч близько й герць.
Хай світ не зна: в руках ви мали зброю,
Але вам бракувало мужніх серць.[87]
— Бо в серці вашому — страх! У вас полохливе серце! — повторив Леон.
Стах не дуже-то піддавався теоріям пана Леона, але той молодик умів переконувати всіх, просто як Демосфен.
Пам’ятаю, одного вечора на велелюдних зборах пан Леон оповідав про майбутній ідеальний світ, в якому не буде дурості, злиднів і несправедливості. Всі ми тоді плакали.
— Тоді, — казав він з запалом, — не буде більше різниці між людьми. Шляхта й міщани, хлопи і євреї — всі будуть братами…
— А продавці? — озвався з кутка Вокульський.
Але це зауваження
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Лялька», після закриття браузера.