Читати книгу - "Володар Перснів. Частина перша.Братство Персня, Джон Рональд Руел Толкін"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Ґімлі поглянув угору й похитав головою.
— Карадрас не помилував нас, — сказав. — Він має вдосталь снігу, щоби засипати нас, якщо ми спробуємо піти далі. Що швидше спустимося назад, то краще.
Усі з цим погодилися, та відступати тепер було геть нелегко: майже неможливо, як виявилося. За кілька кроків од їхнього згаслого вогнища сніг лежав завтовшки кільканадцять п’ядей, сягаючи понад голови гобітів у тих місцях, де вітер намів і скупчив його у великі бархани при скелі.
— Якщо Ґандальф піде попереду з яскравим полум’ям, то зможе протопити для нас стежку, — озвався Леґолас.
Буря мало його тривожила, тож він єдиний із цілого Загону не втратив веселості.
— Якби ельфи вміли літати понад горами, вони могли би притягти Сонце, щоб урятувати нас, — відповів Ґандальф. — Однак я таки маю щось вигадати. Не палитиму ж я сніг.
— Ну, — сказав Боромир, — коли голови розгубилися, то нехай нам послужить тіло, як мовлять у мене на батьківщині. Найсильніші з-поміж нас повинні прокласти шлях. Дивіться! Хоч усе довкола й укриває сніг, наша стежка — та, якою ми піднімалися, — повертає за виступ скелі онде внизу. Саме там на нас уперше посипався сніг. Якщо ми зможемо дістатися до того місця, то далі йти, либонь, буде вже легше. Туди, гадаю, щонайбільше сто сажнів звідси.
— То прокладімо туди стежку разом, ти і я! — мовив Араґорн.
Араґорн був у Загоні найвищим, натомість Боромир, хоч і трохи нижчий на зріст, мав ширші плечі та був кремезнішим. Він подався вперед, Араґорн пішов слідом. Вони рухалися повільно і невдовзі мусили докладати для цього неабияких зусиль. Сніг подекуди сягав грудей, тож часто здавалося, ніби Боромир не йде, а пливе чи прогортає шлях великими руками.
Леґолас якусь мить стежив за ними з посмішкою на вустах, а потому повернувся до інших.
— Найсильніші повинні прокладати дорогу, кажете? А я кажу: орач нехай оре, для плавання знайдіть собі видру, а для легкого бігу по травах, по листі та по снігу — ельфа.
З тими словами він граційно стрибнув уперед, і тоді Фродо мовби вперше помітив те, що знав давно: ельф мав на ногах не чоботи, а легкі черевики, — як і завжди, — тож його ступні лишали на снігу тільки ледве помітні відбитки.
— Бувайте! — звернувся він до Ґандальфа. — Я йду шукати Сонце!
Потому прудко, як бігун по твердому піску, помчав геть, швидко наздогнав чоловіків, котрі натужно торували свою путь, із помахом руки проминув їх, гайнув удалину і зник за поворотом скель.
Решта збилася докупи, дивлячись, як Боромир і Араґорн меншають, перетворюючись на чорних примар серед білизни. Невдовзі вони зовсім зникли з очей. Час тягнувся повільно. Хмари знизилися, й ось уже кілька сніжинок, кружляючи, знову злетіло на землю.
Минула, мабуть, година, яка здалася дуже-дуже довгою, коли позосталі під кручею побачили, що повертається Леґолас. У той самий час далеко позаду нього з-за повороту знову вигулькнули й Боромир та Араґорн і з труднощами полізли схилом угору.
— Ну, — гукнув Леґолас, надбігаючи, — Сонця я не приніс. Воно гуляє блакитними луками Півдня, й віночок зі снігу на вершині цього Карадрасу геть його не обходить. Натомість я приніс проблиск доброї надії для тих, хто приречений іти пішки. Там, за поворотом, насипало найбільшу снігову кучугуру, і наші Дужі Чоловіки ледь у ній не потонули. Вони вже були впали у відчай, коли нагодився я і сказав, що кучугура та завтовшки, як стіна. А от із протилежного боку снігу різко меншає, а ще нижче по схилу він узагалі перетворюється на тонку білу ковдру, щоби гобіти могли освіжити пальці ніг.
— От, а що я казав? — насупився Ґімлі. — Це була не звичайна буря. Це — лиха воля Карадрасу. Він не любить ані ельфів, ані ґномів. А кучугура була потрібна для того, щоби відрізати нам шлях до втечі.
— На щастя, твій Карадрас забув, що з вами є люди, — сказав Боромир, нагодившись саме тієї миті. — Та ще й силачі, якщо можна так висловитись; і хоча ще краще могли би вам прислужитися слабші люди, але з лопатами, та все одно ми проклали стежку через кучугуру, і за це всі присутні, котрі не вміють бігати так само легко, як ельф, можуть нам подякувати.
— Але як дістанемося донизу ми, навіть якщо ви пробилися крізь ту кучугуру? — озвався Піпін, висловивши думку всіх гобітів.
— Не втрачай надії! — відказав Боромир. — Я дуже стомився, проте сила в мене ще залишилась, і в Араґорна — теж. Ми понесемо маленький народ. Решті, без сумніву, вистачить кмітливості, щоби протоптати собі стежку за нами. Ходи, пане Переґріне! Почнемо з тебе.
І він підняв гобіта.
— Чіпляйся за спину! Руки будуть мені потрібні, — сказав і закрокував уперед. Араґорн із Мері пішов слідом за ним. Піпіна дивувала Боромирова сила, коли він дивився на той шлях, який чоловікові вже довелося здолати, орудуючи єдиним інструментом — своїми дужими кінцівками. Навіть тепер, несучи на собі тягар, він усе одно розкидав дорогою сніг, розширюючи простір для тих, хто йшов за ним.
Невдовзі вони дісталися до велетенської кучугури. Вона перегородила гірську стежку, наче стрімка стіна, яку зовсім не сподіваєшся тут побачити, а її гребінь, гострий, мовби виточений ножем, стирчав угору на два Боромирові зрости; крізь кучугуру було прокладено хід, який спершу піднімався, а потім дугою збігав донизу, як міст. На дальньому його кінці Мері та Піпіна поставили долі, й там вони з Леґоласом чекали на прибуття решти Загону.
По якомусь часі повернувся, несучи Сема, Боромир. За ним вузьким, але добре второваним шляхом ішов Ґандальф, ведучи Біла, на якому серед клунків примостився Ґімлі. Останнім надійшов Араґорн із Фродо на спині. Вони проминули імпровізований міст, і щойно Фродо торкнувся землі на протилежному боці, як той «міст» зі страхітливим гуркотом засипав каменепад із ослизлим снігом. Білі бризки ледь не засліпили побратимів, котрі притиснулися до скелі, а коли повітря знову стало чистим, усі побачили, що стежку за ними завалено.
— Досить! Досить! — скрикнув Ґімлі. — Ми йдемо звідси так швидко, як тільки можемо!
І справді, здалося, ніби з тим останнім ударом лють гори вщухла — так ніби Карадрас задовольнився тим, що чужинців переможено і
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Володар Перснів. Частина перша.Братство Персня, Джон Рональд Руел Толкін», після закриття браузера.