Читати книгу - "Остап Вишня. Невеселе життя, Сергій Анастасійович Гальченко"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Варя.
Лист Маслюченко М. М. до Остапа Вишні
6 листопада 1934 р.
Харків 6/ХІ-1934
Здравствуйте, любий дядя Павлуша!
Поздоровляю з Жовтневим святом!
Я дуже зраділа, коли получила від Вас листа. Я теж за Вами сумую.
Як ви живете?
Я ще не святкувала Жовтня, бо ми будемо святкувати 7/ХІ-34 р. Будемо ставити п’єсу, Я там теж виступаю. 6/ХІ-34 р. нам повидавали талони на яєчка по 5 штук, за 90 коп. От дішовка! На базарі по 6 крб. за десяток, а тут півдесятка за 90 коп. Зате я в черзі не стояла. Моя подруга влізла без черги і мені достала яєчка.
Мені дивно, що у Вас уже зима, а тут сонечко, але вже дуже холодно.
Я по вашому приказу поцілувала (маму) вже 10 разів і приказувала: «Це від Вас, а це від мене».
Ми з мамою були у Вячка. Він показував нам «волшебный фонарь». Малюнки, намальовані на шклі, маненькі, а там збільшує в 6 разів. Як будемо у Вячка, то я йому скажу, щоб він написав Вам листа. Він написав, і мама поклала в свій лист.
Ну до побачення. Цілую Вас кріпко.
Цілую Вас 900 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 раз.
Ваша Мура.
Із щоденника Остапа Вишні
13 листопада 1934 р.
13.(ХІ) «Часовщик и курица». Гірняк. Карфункель. 3.7/ХІ – зима. 10.11 – одлига. 13. Справжня зима. Ухта ще не стала. Листи од Варі…
Лист Маслюченко В. О. до Остапа Вишні
13 листопада 1934 р.
Харків 13/ХІ 1934 г.
Дорогий мій хлопчику!
Ти пробач мені, що я так довго тобі не відповідала, але це не по моїй вині. Завелася я з паєвою справою нашого будинку і простирчала кілька днів у прокуратурах, а до всього того ще маю клопіт із своєю рукою, яка все ще не загоїлася, і невідомо ще, чи не прийдеться ще раз її розрізати. Та це все не значить, що я мусила мовчати досі; я себе почуваю дуже зле, бо по собі знаю, як важко, коли довго немає від тебе звісток. Я надіслала тобі телеграму та – все це не так, як одержати листа, і тому я сама на себе сварюся за таке недбале відношення і знаю, що ти теж на мене гніваєшся. Але ти мені пробач, бо я так безмежно за тобою сумую, що не маю слів таких для того, щоб висловити тобі це. Я не маю в житті зараз жодної хвилини, коли б я не думала за тебе і тоді, коли я, здається, про щось інше думаю, то все одно виходить, що і тоді це тісно зв’язано з твоїм життям, а, взагалі, я, звичайно, не живу… Не живу, бо все чекаю того травня місяця, хоч і страшно, щоб не вийшло це так, як із жовтнем. Тільки здоровий початок моєї істоти переборює недовір’я, і я нетерпляче чекаю, коли прийде вже той травень і рахую хвилини, години, дні… І ти знаєш – мені час йде швидко, бо я його жену в шию що є духу. Хай летить! Хай швидше летить час!.. А там, коли не можна буде знову переїхати до тебе на зовсім, то в побаченні, я гадаю, не відмовлять, правда? Тільки я, очевидно, дуже багато застану змін, і може вже декого не зустріну там.
Не знаю, чи посилати сестрі в Ташкент телеграму про те, що брат твій поїхав до Москви, і що буде з його перебування там, бо я сама не можу зрозуміти, але у мене таке переконання, що буде все добре, бо коли я зважувала всі «за» і «проти», то, безперечно, мусить бути тільки добре, і тому я поки ще нічого сама не знаю, як слід, то вирішила почекати і не писати. Бо щось на останні мої три листи я не мала від неї ніякої відповіді, так що я не знаю, чим пояснити таке довге мовчання.
У мене поки що все без змін. Почала виривати пай із лютих зубів наших прекрасних письменників і побачила, що це не так-то вже й легко. Все, що можна зробити, щоб не повернути паїв, робиться. І приходиться їхати в Київ – до прокуратури за випискою з постанови про твій присуд, де було б написано, що «без конфіскації імущества», і тоді тільки місцева прокуратура може накласти резолюцію про те, щоб правління сплатило пай, а коли і не прокуратура, то і суд, але і для суду оправка потрібна. А мені так не хочеться їхати, що ти собі уявити не можеш.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Остап Вишня. Невеселе життя, Сергій Анастасійович Гальченко», після закриття браузера.