Читати книгу - "Мобі Дік, Герман Мелвілл"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
- Він і спить не роззуваючись, правда? У нього навіть койки нема, я сам бачив, як він ночами лежить на бухті змотаної линви.
- Певно, що на бухті,- а знаєш чому? Все через отой проклятий хвіст: він його, розумієш, теж змотує і кладе всередину в бухту.
- І чого то наш старий так подовгу сидить з ним та балакає?
- Мабуть, за щось домовляються чи торгуються.
- Торгуються? За що ж?
- Ну, бач, наш старий так уже заповзявся на того Білого Кита, отож диявол і норовить якось обшахрати його: виміняти в нього або срібного годинника, або душу, або ще щось за те, що віддасть йому в жертву Мобі Діка.
- Пхе! Ти смішки строїш, Стаб. Як же той Федаллах міг би це зробити?
- Не знаю, Фласк, але диявол - хлопчина не простий, а що вже хитрий, то не дай боже. Хіба ж не розказують, як він одного разу прийшов на старий флагманський корабель і, так по-диявольському невимушено та елегантно помахуючи хвостом, питає, чи вдома хазяїн. А старий адмірал саме був на кораблі - він і спитав, чого дияволові треба. Той подригав ратицями та й каже: «Мені потрібен Джон».- «А навіщо тобі Джон?» - питає адмірал. «Яке ваше діло! - скипів диявол.- Треба - і квит!» - «Ну, то забирай його». Їй же богу, Фласк, той Джон і незчувся, як диявол наслав на нього азіатську холеру. Щоб мені оцього кита проковтнути цілим, коли брешу. Та подивися: мабуть, уже готово, годі його в’язати. Рушаймо вже, тягнімо його до корабля.
- Я, здається, десь читав таку саму історію,- відказав Фласк, коли обидва вельботи нарешті рушили до «Пеквода», повільно буксируючи важезну тушу.- Тільки не пригадаю де.
- У «Трьох іспанцях»? У книжці про отих трьох горлорізів-«сольдадос»? Там ти її вичитав, еге? Мабуть, там.
- Та ні, я такої книжки ще й не бачив, хоча й чув про неї. Але скажи мені, Стаб: ти справді гадаєш, що той диявол, про котрого ти оце розказував,- це той самий, що тепер, як ти кажеш, пливе з нами на «Пекводі»?
- А чи я той самий чоловік, що вдвох із тобою вполював оцього кита? Хіба ж диявол не живе вічно? Хто коли чув, щоб диявол помер? І де ти бачив, щоб якийсь священик носив жалобу по дияволові? А якщо диявол дібрав ключика до адміральської каюти, то невже ти гадаєш, ніби він не зуміє пролізти в ілюмінатор? Скажіть-но, містере Фласк!
- То скільки ж, по-твоєму, років отому Федаллахові?
- Бачиш оту он грот-щоглу? - і Стаб показав рукою на судно.- Ну, то хай це буде одиниця. А тепер візьми всі обручі для барил, які лишень знайдуться в нашому трюмі, й поприв’язуй їх рядочком за тією щоглою замість нулів. То навіть і тоді ще й близько не матимеш повного числа Федаллахових літ. Та й усі бондарі на світі не змогли б зібрати стільки обручів, щоб вистачило на ті нулі.
- Але ти, Стаб, по-моєму, трохи перехвалився, коли казав, що скинеш Федаллаха за борт, як трапиться нагода. Бо коли він уже такий старий, як показують оті твої обручі, і коли він має жити вічно, то яке з того пуття, що ти викинеш його за борт?
- Ну, принаймні викупаю його як слід.
- Так він же вилізе назад.
- А я його знов у воду, і знов, і знов.
- А що, як він надумає викинути за борт тебе - та й зовсім утопити? Що тоді?
- Хай-но спробує! Я йому таких синців під очима наставлю, що він довгенько не наважиться поткнутися зі своєю пикою до адміралової каюти, та й на свою нижню палубу, де він живе, і на нашу верхню, де так любить шастати. Та ну його к бісу, Фласк, того диявола: ти думаєш, що я його боюся? Хто його взагалі боїться, крім отого старого небесного адмірала, що не сміє схопити його та закувати в подвійні кайдани, як він заслужив, а дозволяє йому викрадати людей! Ще й підписав з ним угоду, що підсмажуватиме для нього всіх тих, кого диявол викраде. Добрий мені хазяїн!
- То ти гадаєш, що Федаллах хоче викрасти капітана Ахава?
- Чи я так гадаю? Скоро сам побачиш, як воно буде. А поки що я збираюся пильно наглядати за ним, і коли помічу щось непевне, то візьму його за шкірку й скажу: «Слухай-но, Вельзевуле, не роби цього!» А як він почне костричитися, то я, їй же богу, залізу до нього в кишеню, витягну звідти хвіст, припну його до кабестана й крутитиму кабестан доти, доки не вирву того хвоста по саму ріпицю. А тоді, коли він побачить, як його обчикрижено, то втече світ за очі й навіть хвоста не могтиме підібгати, втікаючи.
- А що ж ти зробиш із тим відірваним хвостом?
- Що зроблю? Продам комусь на гарапник волів поганяти, коли вернемось додому, що ж іще?
- А це ти серйозно кажеш - і все оте, що набалакав мені щойно?
- Ну, серйозно не серйозно, а ми вже допливли.
З «Пеквода» їм загукали, щоб кита швартували до лівого борту, бо там уже приготовано для нього ланцюги та все необхідне, щоб його припинати.
- А що я тобі казав? - нагадав Стабові Фласк.- Так, зараз ми побачимо, що голова нашого кита висітиме навпроти пармацетникової.
Фласкові слова справдилися дуже скоро. Коли доти «Пеквод» дуже круто кренився в бік кашалотової голови,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Мобі Дік, Герман Мелвілл», після закриття браузера.