Читати книгу - "Диво"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
І все оте різнокольорове гаддя бігло, тюпачило, стрибало, витупцьовувало по київській вулиці, і все козиряло, тяглося в струнку одне перед одним, вистукувало каблуками. На засніжених вулицях Києва відбувався великий спектакль маріонеток, який був би смішний, якби не стояла за ним жахлива трагедія поневоленого міста.
Єфрейтор Оссендорфер ще більше зніяковів після свого посилання на зиму, яке Гордій Отава лишив без уваги, Борис же, який притулився в кутку між книжковими шафами й великим вікном, що виходило на вулицю, в лік не йшов, та й не збирався він перед ординарцем фашистського офіцера викладати своїх ранкових спостережень, а тим більше – думок.
– Професор Шнурре перепрошує, але… – знов почав було єфрейтор, але тут Гордій Отава вже не змовчав, не дав йому доказати, перебив на півслові.
– Професор? – здивовано підвів він брови. – Ви хотіли сказати: штурмбанфюрер Шнурре?
Від ординарцевого роздратованого нахабства, з яким він ще кілька днів тому зустрічав Гордія Отаву на порозі квартири академіка Писаренка, зайнятої Шнурре, не лишилося й крихти. Сама ввічливість і зніяковіння, доведене до цілковитого самознищення.
– Так, – охоче згодився він з Отавою, – професор Шнурує справді – штурмбанфюрер, але це просто для зручності, бо такі вимоги часу, так само як і я – єфрейтор, хоч це для мене абсолютно не властиве, я просто собі асистент професора Шнурре ще з Марбурзького університету, і мені вельми приємно, що познайомився з гером професором, про якого багато чув ще до початку воєнних дій, тобто я хотів сказати – нашої визвольної війни…
– Ви хотіли щось передати від штурмбанфюрера Шнурре? – знову перебив його Отава.
– Власне, так. Професор Шнурре перепрошує, але сьогодні невідкладні справи примушують його… Ваше побачення тим часом відкладається, ви можете не йти, хоч якщо хочете просто для прогулянки чи в своїх наукових інтересах, то будь ласка, все домовлено, вас пропустять у собор, ви можете бувати там, коли захочете… Що ж до професора Шнурре, то, як тільки він звільниться від своїх пильних службових справ, він відразу повідомить вас…
Хоч у помешканні було нетоплено, але єфрейтор-асистент змокрів од довгої заплутаної промови, мерщій розкланявся, натягнув на голову пілотку, стукнув каблуками.
– До речі, – навздогін єфрейторові промовив Отава, – передайте штурмбанфюрерові, що я й не збираюся сьогодні ані до нього, ані будь-куди взагалі. І не маю наміру й надалі. Так і передайте, прошу вас…
Оссендорфер тупотів чобітьми по довгому коридору з староруськими іконами, він мовби втікав од професорових слів, не хотів їх чути, щоб не накликати лиха на необачливого професора, він і далі зостався чемним, ввічливим, делікатним у поводженні асистентом з старовинного німецького університету.
– Нумо, що скажете, товаришу Отава-молодший? – звернувся батько до Бориса, вирядивши єфрейтора і потираючи руки чи то від холоду, чи то від нервового збудження.
– Не зв’язувався б ти з ними, – сказав Борис.
– На жаль, мене ніхто не питає, хочу я зв’язуватися чи ні. Так само ніхто не питав усіх, хто жив у Києві, на Україні, в Білорусії, Прибалтиці. Ти чув, що вже бої йдуть під Москвою?
– Я вже чув, що вони разів сто зайняли Москву, а потім чомусь знову ведуть бої за неї, – відбуркнув Борис.
– Якщо вони візьмуть Москву, нам усім кінець.
– А чому ти вважаєш, що вони візьмуть Москву? – спитав син.
– Я не вважаю, кажу тільки, що буде, якщо вони візьмуть.
– Ти як хочеш, а я не вірю, щоб вони взяли Москву! – гукнув Борис.
– Мученики завжди мудріші за тиранів, тому й стають мучениками, – сказав тихо Гордій Отава. – На жаль, мудрих ніколи не слухають ті, в чиїх руках сила. Але нащо нам сперечатися? Ми з тобою маємо однакові переконання. Давай ліпше подумаємо, що робити далі.
– Втікати, – сказав Борис. – І то якнайшвидше.
– Гаразд. Куди втікати?
– Ну… В ліс… до партизанів…
– Вони лишили тобі свою адресу?
– Знайдемо! Що ми – вже не зможемо знайти партизанів?
– Якщо це так легко, тоді фашисти вже давно їх познаходили.
Борис не знав, що відповідати. Йому хотілося врятувати батька, все б він віддав за цей порятунок, він би виступив проти цілої фашистської армії, якби міг захистити батька, але якщо розібратися, то що він міг? І що міг тепер його батько, який і в мирні часи не відзначався надмірним практицизмом, а швидше демонстрував майже дитячу наївність у всьому, що стосувалося буденного, простого життя, не пов’язаного з науковими теоріями і роздумуваннями. Він уже пробував через бабу Галю випитати її куму з Літок, чи не змогла б вона часом через знайомих сільчан зв’язати його батька з партизанами, але кума, дебела, лайлива молодиця, робила великі очі, відхрещувалася від самої згадки про партизанів, казала: «Цур тобі, пек!» Баба Галя й собі махала на Бориса, неначе на домового, може, вони й справді так боялися перед німцями, а може, просто не довіряли професорові, якого, бач, самі фашисти визволили з концтабору, не зачіпали його помешкання,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Диво», після закриття браузера.