Читати книгу - "Історія ГУЛАГу"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
За рваные, инеем крытые шубы,
За руки без рукавиц.
За мерку воды — консервную банку,
Цингу, что навязла в зубах.
За зубы будящих их всех спозаранку
Раскормленных серых собак.
За солнце, что с неба глядит исподлобья
На то, что творится вокруг.
За снежные, белые эти надгробья —
Работу заботливых вьюг.
За пайку сырого, липучего хлеба,
Проглоченного второпях,
За бледное, слишком высокое небо,
За речку Аян-Урях![1244]
Проте слово «доходяга» у його радянському табірному значенні означало не просто певний фізичний стан. «Доходяги», як пояснює Сговіо, були не просто хворими: це були в’язні, які через голод дійшли до такого стану, що вже були не здатними доглядати за собою. Цей процес деградації зазвичай проходив послідовні стадії: в’язні переставали митися, стримувати виділення організму, переставали реагувати на образи — поки буквально не божеволіли від голоду. Сговіо був глибоко вражений, вперше побачивши людину у такому стані — американського комуніста на прізвище Ейзенштейн, якого він колись знав у Москві:
«Спершу я не впізнав свого друга. Ейзенштейн не відповів, коли я його привітав. Його обличчя мало відсутній вираз доходяги. Він дивився крізь мене, наче мене не було. Здавалося, що Ейзенштейн нікого не бачить. У його очах взагалі не було жодного виразу. Збираючи порожні тарілки із загальних столів, він обдивлявся їх, шукаючи залишків їжі. Він обмацував ці тарілки руками, а потім облизував пальці».
Ейзенштейн, пише Сговіо, став схожим на інших «фитилей» у тому, що втратив людську гідність:
«Вони не дивилися за собою, не милися — навіть коли мали таку можливість. Не турбувалися "фитили" й тим, щоб шукати і бити вошей, які ссали їхню кров. Доходяги не витирали крапель, що висіли в них на носах, рукавами бушлатів… "фитиль" забував сякатися. Сидячи поряд з товаришами-зеками, він закривав голову від ударів. Він падав на підлогу, і якщо йому давали спокій і він був на те здатний, вставав і, пхикаючи, ішов геть, наче нічого не сталося. Після роботи доходяга вештався біля кухні, випрошуючи крихт. Для розваги кухар виливав черпак баланди йому в обличчя. В таких випадках бідолаха швидко проводив пальцями по ньому, а потім їх облизував… "Фитили" стояли навколо столів, чекаючи, що хтось залишить їм трохи юшки чи каші. Коли таке траплялося, за цими недоїдками кидався найближчий. У сутичці, що починалася після цього, юшка часто виливалася. А потім вони, стоячи на чотирьох, билися і дряпалися, поки останній шматочок дорогоцінної їжі не засовували собі до ротів»[1245].
Нечисленні в’язні, які ставали доходягами, а потім видужували, робили спроби пояснити, не зовсім успішно, що таке бути живим мерцем. Януш Бардах згадує свій стан після восьми місяців на Колимі: «Прокинувшись, я відчував запаморочення, в голові був туман. Більше часу і зусиль треба було, щоб вранці зібратися і піти до їдальні»[1246]. Яків Ефруссі став доходягою після того, як у нього спершу вкрали окуляри — «короткозорим добре відомо, що являє собою життя без окулярів: усе навкруги занурюється в туман», — а потім він відморозив пальці на лівій руці. Про те, що він пережив, Ефруссі пише так:
«…постійне недоїдання діє на людську психіку згубно. Від думки про їжу неможливо відволіктися, про неї думаєш увесь час. До фізичного недугу додається і моральний, оскільки постійне відчуття голоду принизливе, воно позбавляє самоповаги, почуття власної гідності. Всі думки зосереджують на вирішенні одного завдання: як добути їжу? Тому біля смітника, розташованого поблизу їдальні, біля входу в кухню, завжди товпляться "доходяги". Вони чекають, чи не викинуть з кухні чогось їстівного, наприклад капустяних очистків»[1247].
Привабливість кухні й маніакальний потяг до їжі заступали багатьом майже все інше, про що намагається розповісти Густав Герлінг:
«Де межа дії голоду, за якою людська гідність, що хилиться до занепаду, знову набуває рівноваги? Немає такої. Скільки разів я сам, приплюснувши палаюче обличчя до заледенілого кухонного вікна, німим поглядом випрошував у ленінградського злодія Федьки ще один черпак "ріденького"? І чи не мій близький друг — старий комуніст, товариш молодості Леніна, інженер Садовський — не вирвав якось у мене на опустілому помості біля кухні казанка з супом і, навіть не добігши до туалету, жадібно вихлебтав по дорозі гарячу рідину? Якщо є Бог — нехай безжально покарає тих, хто ламає людей голодом»[1248].
Арештований 1940 року польський сіоніст Єгошуа Гільбоа яскраво описує способи обману, які в’язні використовували, щоб переконати себе, що вони їдять більше, ніж це було насправді:
«Ми пробували обдурити шлунок, розкришуючи хліб на майже борошно і змішуючи його з сіллю і великою кількістю води. Цей делікатес звався “хлібна підливка”. Солона вода на колір і смак ставала трохи схожа на хліб. Її випивали, а хлібна каша залишалася. Вода наливалася знову, поки остання крихта хліба не розчинялася в ній. Коли їсти цю хлібну підливку на десерт, після того як хліб заливався водою, як це робилося, він зовсім не мав смаку, але створювалася ілюзія того, що було з’їдено кілька сотень грамів».
Гільбоа пише про те, що він також вимочував у воді солону рибу. Отриману рідину «можна було використовувати для приготування хлібної підливи, і тоді ви мали делікатес, гідний короля»[1249].
Коли в’язень проводив увесь свій час, ошиваючись біля кухні, підбираючи крихти, це зазвичай означало його близьку смерть; насправді він міг померти у будь-який момент: вночі уві сні, по дорозі на роботу, йдучи по зоні, за обідом. Януш Бардах одного разу був свідком того, як в’язень упав під час вечірньої переклички:
«Навколо нього стовпилися інші. "Беру шапку", — заявив один зек. Інші забрали чоботи, онучі, кожушок і штани, побилися за нижню білизну. Але коли його обібрали догола, він раптом повернув голову. Підняв руку і слабко сказав: "Холодно". Потім голова його відкинулася на сніг, очі стали скляні. Грабіжники розійшлися, начебто нічого не чуючи. Напевно, після того, як його роздягли, він просто замерз»[1250].
Однак в’язні помирали не тільки від голоду. Багато померло на роботі, через небезпечні умови праці на шахтах і заводах. Дехто, ослаблений голодом, ставав легкою здобиччю для інших хвороб і епідемій. Я вже згадувала про епідемії тифу, але у виснажених і голодних в’язнів було ще багато інших хвороб. Наприклад, у першому кварталі 1941 року у Сиблагу 8029 осіб було госпіталізовано — 746 з туберкульозом, з яких 109 померли; 72 — із запаленням легенів, померли 22; 36 з дизентерією, померли 9; 177 з обмороженнями, померли 5; 302
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія ГУЛАГу», після закриття браузера.