Читати книгу - "Коли кулі співали, Роман Миколайович Коваль"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Коні на повід!
Далі козаки йшли спішеним строєм.
Пополудні нагадала про себе ворожа артилерія. Стрільна хоч і падали неподалік, та шкоди не завдавали. Далі дорога спускалася в широку балку. Група спинилася. Отаман Гулий витягнув мапу. В цей момент до нього підскочила передова розвідка, а за нею і лівобічна стежа. Начальники роз’їздів доповіли, що за півтори-дві версти зауважено велику колону піхоти, яка вже розсипається в лаву і займає бойові становища. Гулий не встиг дослухати, як затарахкотіли усі чотири ар’єргардні тачанки повстанців. Їм грізно відповіло близько десяти ворожих кулеметів.
На допомогу ар’єргардові отаман вислав шість резервних тачанок і третю кінну сотню. В короткому бою атаку ворожої кінноти було відбито.
Не тільки старшини, а й козаки збагнули: попереду і ліворуч наступала ворожа піхота, праворуч била артилерія силою не менш двох батарей, яку, напевно, охороняв сильний піший відділ, «а на карку у нас сиділо велике з’єднання кінноти. Ми попали у вовчу яму, і ця балка могла стати для нас котловиною смерті».[747]
Отаман наказав залишити більшу частину обозу. На дорозі зосталося близько вісімдесяти возів. Із собою козаки взяли лише 30–40 фур із найнеобхіднішим. До цих фур впрягли по шестеро коней. «Погоничі, підстеливши кожухи і рядна, посідали верхи на пристяжних і рушили ристю ледве помітною дорогою вздовж балки. Почало темніти. У полі розпочався страшний степовий буревій. Під прикриттям ночі і такої сприятливої для нас погоди ми вдарили на ворожі гармати, що стояли під прикриттям 5–6 сотень піхоти, віддалених на 200–300 метрів від батерій. Батерії не вспіли дати ні одної сальви. Уся обслуга разом із кіньми була дослівно зметена вогнем наших тачанок. Але піхота ставила шалений опір, зав’язався упертий бій, що тривав яких 10–15 хвилин. Вогнем наших тачанок і одчайдушною атакою кінноти ми змели ворога з нашого шляху і пробили собі дорогу».[748] Оточення було прорване, але в цьому бою було тяжко поранено Андрія Гулого. Це було вже шосте поранення отамана.
Зупинилися лише після чотирьох годин швидкого маршу. «Грілися» і підгодовували коней у великому густому лісі. Допомогли командирові зняти генеральську бекешу, переодягтися у цивільне вбрання і вмоститися на звичайних селянських санях, а тоді накрили горою кожухів. Переодягнувся у старий заяложений кожух, підперезаний мотузком, і начальник контррозвідки Гришний. Він мав супроводжувати отамана. Планували дістатися до найближчої цукроварні, де є лікар й амбулаторія, і отримати першу медичну допомогу. Гулий мав фальшиві документи, що він — лісничий, поранений «бандитами».
Небезпечна мандрівка закінчилася щасливо. Гришний довіз отамана аж до с. Слободзеї, що неподалік Тирасполя. Оскільки Дністер ще не замерз, довелося лягати в лікарню на цьому, совєтському, боці. І тут обійшлося.
У середині січня 1921 року, коли Дністер нарешті вкрився льодяним панциром, Гришний і Гулий перейшли на другий його бік — у Румунію. Прикордонна сторожа затримала старшин, але, зв’язавшись із румунським командуванням та місією УНР у Бухаресті, звільнила. Наприкінці січня Гулий-Гуленко через Бендери доїхав до Бухареста, де відразу був прийнятий у Генеральному штабі румунської армії…
А старшини повстанського відділу по від’їзді отамана і начальника контррозвідки стали нараджуватися. Заступник отамана Герасим Нестеренко наполягав продовжувати рейд. Полковник Сірко рішуче виступив проти. Він заявив, що пробиватиметься за кордон. Більшість старшин поділяла його позицію. З Нестеренком залишилося близько 40 козаків і один молодий старшина — хорунжий Кохаренко. Окремий відділ сформував командир кулеметної сотні сотник Островський (15 козаків при шести кулеметах). Всі інші — близько 250 козаків і майже всі старшини — стали під команду полковника Сірка. У цьому відділі було вісім тачанок і практично весь обоз. «Сірко виявився неабияким стратегом і провідником». Він вправно провадив свій відділ, вдало оминав великі відділи ворога, а на малі нападав. Якийсь час відділ Сірка обертався на Гайсинщині, Брацлавщині та біля Ямполя. Шукали контакту з отаманом Заболотним. Нарешті здибалися з ним. Але зустріч та була нещасливою: козаки Заболотного не пізнали своїх і обстріляли відділ Сірка з кулеметів і рушниць.[749]
Прийняли відділ Сірка за більшовицький і червоні прикордонники. Це була остання помилка в їхньому житті… Знищивши червону заставу, повстанці по льоду перейшли Дністер неподалік с. Рашкова. За цей рейд військове керівництво підвищило у ранзі низку старшин…
У Бухаресті Гулий-Гуленко довідався про існування оборонного договору між Польщею і Румунією та координацію зусиль двох держав у справі допомоги УНР.
Андрій Гулий-Гуленко написав звіт про свій рейд в Україну і передав його голові Надзвичайної військової місії УНР у Румунії генералу Сергію Дельвігу. Той зустрівся з військовим аташе французької місії в Румунії маршалом Анрі Петеном, який дуже цікавився подіями в Україні. Дельвіг детально проінформував Петена про рейд групи генерала-хорунжого Гулого-Гуленка.
Андрій Гулий провів також переговори з генералами Амзою та Горським щодо організації інформаційного бюро, за лаштунками якого мали приховати повстансько-партизанський штаб.
Тим часом надійшов виклик із Тарнова від Симона Петлюри. Гулий-Гуленко поїхав через Варшаву. В польській столиці (у квітні 1921 року) він зустрівся з генералами Юрком Тютюнником, Михайлом Омеляновичем-Павленком та Віктором Зелінським. Юрко Тютюнник ознайомив Гулого-Гуленка з планами повстання в Україні, яку розподілили на п’ять груп: дві на Правобережжі, три — на Лівобережжі. Межа між 1-ю та 2-ю групами пролягла по лінії Рибниця — Вапнярка — Христинівка — Бобринська — Черкаси.
Групи розділили на райони, а райони — на сотенні дільниці.
Південна (Перша) група поділялася на п’ять районів. 1-й (Одеський) очолював Пшонник, 2-й (Балтський) — Семен Заболотний; на чолі 3-го (Єлисаветградського) стояв Герасим Нестеренко-Орел; 4-м (Олександрійським) керував Деркач, а 5-м (Катеринославським) — Гнибіда.
Південну групу очолив Андрій
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Коли кулі співали, Роман Миколайович Коваль», після закриття браузера.