Читати книгу - "Коли кулі співали, Роман Миколайович Коваль"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Під Ясеноваткою отаман захопив денікінський відділ з усім майном і спорядженням. Потім козаки Гулого здійснили рейд у запілля Добровольчої армії. Біля станції Канатової вони атакували чотири денікінських бронепотяги, зірвавши колію з усіх боків. Гулий очистив від денікінців Верхньодніпровський, Олександрійський повіти, а також частину Кременчуцького; захопив залізницю Знам’янка — Катеринослав і значні склади амуніції і зброї.[720]
Під час однієї з атак на Єлисаветград до Гулого приєдналися 120 кінних і 200 піших червоноармійців — це були українці, мобілізовані в Росії. Втекли до Гулого й місцеві селяни, яких москалі насильно мобілізували до Олександрійського полку. Близько тижня велися запеклі бої, але повітового міста взяти так і не вдалося. Врешті денікінці залишили його без бою. І 26 січня до Єлисаветграда «переможно» вступила… Красна армія, яка посувалася в ар’єргарді повстанців.
Слід зазначити, що Андрій Гулий-Гуленко розгортав повстанські дії на захист української державності у повному відриві від уряду: він не знав, що сталося з Директорією, нічого не відав про долю української армії. І не тому, що не хотів підлягати центру… Історична вина Директорії полягала в тому, що вона не звернула уваги на потужні повстанські сили півдня та інших частин України, які відстоювали «самостійність УНР».
А отаман Гулий розгортав протимосковські акції ширше і ширше. В середині січня 1920 року він тримав фронт Знам’янка — Мишурине — Верблюжка — Суботинці.[721] Політичний референт УНР Зимового походу старшина Василь Совенко зазначав, що «операції, які перепровадив… Гулий-Гуленко, колосальні».[722] «Про Командуючого повстанцями Катеринославщини та Херсонщини, — писав Василь Совенко, — можна сказати, що це людина невиданої хоробрости, відваги і твердої волі та дужого характеру».[723]
Вістки про діяння Гулого-Гуленка дійшли й до Армії УНР, яка здійснювала Зимовий похід. І командарм Омелянович-Павленко вирішив йти на з’єднання з повстанськими військами.
25 січня в районі с. Володимирівки (Левшеного) Єлисаветського повіту нарешті зустрілися частини української армії з гулівцями. Відбулася «злука двох національних сил» (вислів Михайла Омеляновича-Павленка). Зустріч з отаманом Гулим була «любою і сердечною». Сільська хата, де знайомилися, нагадувала вулик: «Все тут гуло від розмов та вигуків, бо зустрілись старі товариші по зброї… а навіть знайшлися й рідні. Враження від організованности Гулівців було надзвичайне; партизани мали бравий козацький вигляд: в доброму військовому убранні зо всіма національними відзнаками — шликами, стрічками… Озброєнню партизанів теж можна було позаздрити, бо воно було першорядне. Сміливо можна сказати, що це була справжня «Національна Гвардія»… Від отамана Гулого нам пощастило дістати чимало патронів до рушниць».[724]
«В особі отамана Гулого-Гуленка Командування знайшло людину, якій довірило зверхнє загальне керування всіма повстанцями Херсонщини, Катеринославщини й далі вгору по Дніпру до Чигирина».[725] Гулий-Гуленко вже керував повстанцями цих губерній, але віднині його посада була затверджена українським командармом. Отамана призначено командуючим повстанцями Правобережної України.
30 січня 1920 року в «Докладі на ім’я Головного Отамана Петлюри і Уряду УНР» командарм Омелянович-Павленко повідомляв: «Від отамана Гулого отримано слідуючі інформації: в Чигиринському, Єлисаветському, Черкаському, Олександрійському, Верхнє-Дніпровському і Катеринославському повітах розвинена широка повстанчеська діяльність; повстанці мають вже організованість. Партизанських частин нараховується коло 5, а повстанчеських багато більше. Партизани мають один бронепотяг. Настрій повстанців та партизанів бадьорий, живий і надійний».[726]
Коли Армія УНР під командуванням Омеляновича-Павленка дійшла до Чигиринського повіту, то денікінців тут уже не було: вони, розбиті селянами, втекли на Миколаїв.
Офіційне приєднання відділу Гулого (400 піших і 150 кінних козаків) до Армії УНР сталося під час наради в Медведівці 12 лютого 1920 року. До війська гулівці влилися під назвою Низової бригади. Очолив її Герасим Нестеренко. А Гулого Омелянович-Павленко призначив командиром 1-ї Запорозької дивізії.
Частини Запорозької дивізії, вже під командою Андрія Гулого, 17 лютого увійшли у Лубенці, 18-го завітали до Грушківки, 19-го були в Баландиному і Тимошівці. Вночі 19 лютого відділ запорожців обеззброїв кінну сотню Коцура в Кам’янці… Потім був рейд на Лівобережжя… 5 березня, повернувшись із лівого берега Дніпра, зайняли Голованівськ, а наступного дня — Хощовату і — «після невеликої бійки» — м. Гайворон. 11 березня — Ташлик. На великому просторі не побачили жодних слідів влади — ні денікінської, ні совєтської, ні української.
Близько місяця значних боїв не було. Це трохи розхолодило гулівців. І в ніч на 25 березня 45-та піхотна дивізія Красної армії несподівано напала на с. Ємилівку, де стали на постій штаб Запорозької дивізії та Запорозький кінний полк. «Темна ніч і не досить пильна охорона дала можливість ворогові ввійти в село і відкрити вогонь по вулицях». Ворог почав господарювати в селі. Були захоплені обози, декілька старшин і козаків взято в полон. О 5-й годині ранку Запорозька дивізія перейшла у наступ, щоб визволити товаришів і відбити майно. В атаці взяли участь Запорозький піший полк, батарея і одна
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Коли кулі співали, Роман Миколайович Коваль», після закриття браузера.