Читати книгу - "Українська Повстанська Армія і Армія Крайова: Протистояння в Західній Україні (1939-1945 рр.)"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Друга зустріч відбулася 17–18 березня 1944 р. У ній взяли участь з польського боку знову майор Шатовський, з радянського — представники командування 47-ї армії. Під час переговорів було досягнуто домовленості про спільні бойові дії, наслідком яких стало захоплення польськими загонами залізничних станцій Турійськ та Туропин на лінії Ковель — Володимир-Волинський, а також спроба підірвати міст через р. Турія в районі Туропина. Захоплення Турійська і Туропина урвало залізничне сполучення між Ковелем та Володимиром-Волинським, за допомогою якого могла здійснюватися підтримка німецького ковельського гарнізону. Крім наданої безпосередньої допомоги радянським військам, які вели наступ на Ковель, польські партизанські загони забезпечили собі можливість відступу на захід — на лівий берег р. Турія[664].
Зустрічі і розмови з представниками радянського командування тривали. 20–21 березня в них брав участь начальник штабу дивізії майор Т. Штумберк-Рихтер, а 26 березня відбулася зустріч командувача дивізії підполковника Я.-В. Ківерського з генерал-лейтенантом Сергєєвим і полковником Харитоновим. Про зміст розмови з радянським генералом польський офіцер негайно повідомив ГК АК у Варшаві, а останнє — вище польське керівництво у Лондоні.
Командуванню польської дивізії було запропоновано цілковите підпорядкування радянським офіцерам, проведення реорганізації дивізії і перетворення її на регулярне військове з’єднання з наданням усього необхідного: зброї, амуніції, засобів пересування і т. ін. Представники радянського командування не відкидали можливості підтримання дивізією контактів з Варшавою і Лондоном та навіть можливості співпраці у боротьбі з німцями у разі, якби польська дивізія все-таки відмовилася підпорядкуватися. Однак вони наголосили на тому, що виключена будь-яка можливість залишення в тилу Червоної армії польських партизанських загонів і підкреслили, що як тільки відпаде потреба у дивізії, її буде негайно роззброєно. Підполковникові Ківерському однозначно було заявлено, що Волинь — українська територія, а Польща розпочнеться тільки за Бугом. Через 4 дні, після з’ясування справи зі своїм вищим командуванням, підполковник обіцяв дати остаточну відповідь на радянські пропозиції[665].
Командувач 27-ї Дивізії першим серед інших керівників АК такого рівня опинився у скрутному становищі. Йому добре було відомо про те, що робилося у цей самий час у східній частині Волині. Звідти надходили сумні звістки про ставлення радянських спецорганів до аківських загонів і польських баз самооборони. Ще до зустрічі з генералом Сергєєвим 15 березня підполковник «Оліва» у донесенні до ГК АК повідомляв: «Більшовики роззброїли наш осередок у Пшебраже, частину людей заарештували, керівників розстріляли. 9 березня в Рожищі коменданта і 3-х його людей розстріляли також, близько 20-х заарештували й вивезли до Луцька, кількох повісили. Молодь включають до складу своїх загонів. Фронтові формування попереджають, що прийде НКВС, який роззброїть усіх та включить до складу регулярного радянського війська. У зв’язку з цим, у разі повторення подібних радянських дій стосовно наших загонів, я наказав припинити на території Волині подальшу деконспірацію»[666].
Командувач 27-ї Дивізії став і одним з перших серед офіцерів АК заручником незрозумілої ситуації у відносинах між польським емігрантським і радянським урядами. Йому залишалося лише сподіватися на те, що у найближчий час ці відносини буде врегульовано, оскільки саме на це сподівалися також у Варшаві та Лондоні. У такому дусі була витримана і відповідь Головного коменданта АК генерала Бур-Коморовського від 27 березня на депешу підполковника Ківерського. 27-ма Дивізія повинна була мати характер відтвореного регулярного з’єднання Війська польського, виконувати військові завдання, визначені вищою польською державною владою, і підпорядковуватися винятково ГК АК. У відповіді Головнокомандувача АК було також зазначено, що слід сподіватися на врегулювання відносин між представниками вищої польської і радянської державної влади, а поки цього не сталося, у поляків є можливість «перевірити радянське командування щодо дотримання ним своїх заяв про справжнє бажання воювати проти німців спільно з польськими військами»[667].
Вивчення радянських офіційних документів різного характеру дає підстави вважати, що у командування Червоної армії не було та й не могло бути цього справжнього бажання співпрацювати з польською дивізією і їй подібними польськими військовими з’єднаннями. 27-ма Дивізія була для нього нерівноцінним партнером і у військовому плані взагалі могла бути проігнорована. Ставлення до поляків, що б вони не робили і як би не воювали з німцями, у радянських військових сформувалося ще до того, як вони вступили на територію Волині, і було однозначно негативним. Воно було не тільки продуктом комуністичної ідеологічної системи. Значною мірою саме польське військово-політичне керівництво своїми попередніми діями сформувало до себе таке ставлення.
Як, наприклад, могли розцінюватися в Москві заяви, що робилися в редакційній статті «Баланс чотирьохліття», вміщеній у 50-му номері від 17 листопада 1943 р. основного друкованого органу польського емігрантського уряду «Мишль Паньствова» («Державна думка»): «...У загальній війні проти Німеччини, Англії та Росії вимушені союзники переслідують цілком різні завдання. Борючись проти будь-чиєї гегемонії у Європі і навмисно затягуючи відкриття другого фронту, Англія розраховує на виснаження Німеччини та Росії. На цьому послабленні сил обох сторін ґрунтуються також польські плани повернення східних областей»
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Українська Повстанська Армія і Армія Крайова: Протистояння в Західній Україні (1939-1945 рр.)», після закриття браузера.