Читати книгу - "Останнє літо"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Учора проти ночі Серпілін прочитав привезену йому справу. З неї можна було дізнатися, що винуватець смерті полковника Цвєткова сержант Нікулін Петро Федорович мав тридцять дев’ять років від народження і сам був із Пскова, де його сім’я, що складалася з дружини, тещі та трьох дітей, ще й досі перебувала під фашистською окупацією. Звідти ж, із Пскова, де працював робітником на складі товарної станції, він і пішов за призовом на війну, де був один раз нагороджений медаллю «За бойові заслуги» і тричі поранений: під Тіхвіном у листопаді сорок першого, на Верхньому Дону в липні сорок другого та під Бєлгородом у березні сорок третього, після чого направляли його на лікування до госпіталів, а після лікування він повертався до діючої армії.
Виходило, що сорокалітнього Цвєткова, який також не раз побував у госпіталях, і також після них повертався на фронт, і також сімейного та багатодітного, — тільки він устиг евакуювати на початку війни свою сім’ю, — вбив солдат, як і він, уже немолодий і сімейний, котрий продовжував воювати після всіх своїх госпіталів.
Прочитавши все це, Серпілін не лише запросив до себе прокурора, а й сказав, щоб доставили засудженого.
Доставляти його сюди не дозволялось, і він знав, що не дозволялось, але наказав зробити.
У думці вже майже вирішив не затверджувати вироку. Дочитавши вчора справу, навіть зняв трубку і обговорив таку можливість із Захаровим. А проте кортіло самому побачити цього мимовільного вбивцю, спертися в своєму рішенні на особисте враження про нього. Буває в житті: побачиш людину — і щось змінюється в тобі.
Раніше вирішив так, а тепер вирішуєш інакше. Як відмовитися від перевірки самого себе, тим більше за таких обставин?
— Ще вас не бачив, — сказав Серпілін, коли прокурор сів. Підполковник юстиції був молодий, років тридцяти п’яти, не більше.
— Я тільки одинадцятий день в армії, товаришу командуючий.
— І одразу така важка справа, — мовив Серпілін. — Ось затримав затвердження вироку.
— Знаю, товаришу командуючий. Чекаємо.
— Чого? Щоб затвердив чи щоб не затвердив?
— Щоб не затвердили, товаришу командуючий.
Відповідь була такою ж прямою, як і запитання.
Очевидно, зірвалося з язика те, що було на душі.
— А навіщо тоді такий вирок винесли? — запитав Серпілін несхвально, як здалося підполковникові, дивлячись на нього.
Та, незважаючи на цей несхвальний погляд, підполковник не відступив:
— Вагалися, товаришу командуючий. І голова трибуналу, і я, коли подання разом з ним підписував. Не хотілось вдаватися до такого покарання, але й злочин такий, що доводиться зважати на всю тяжкість наслідків.
Серпілін подивився йому в очі і раптом виразно згадав те, що з самого початку, ще до всіх роздумів, спонукало його затримати затвердження вироку. Там, на папері, який вони йому подали, — зараз він пригадав це, — було написано: «Нікуліна Петра Федоровича, сержанта, котрий раніше не судився, тричі був поранений і після вилікування тричі повертався в стрій…»
Дивлячись тепер у вічі підполковникові, Серпілін зрозумів, що це останнє — про повернення в стрій після трьох поранень, те, про що за буквою закону згадувати було не обов’язково, — вписано, щоб він на цьому затримався, коли затверджуватиме, щоб його зачепили ці слова.
Написали й досягли того, чого хотіли.
— Засудженого привезли?
— Так точно, привезли. Я його в своїй емці з конвоїром привіз, щоб уваги не привертати.
— Ну й правильно. Що ж його, на «чорному вороні» везти, чи що? Та його, мабуть, у вас і немає, за штатом не передбачено.
— За штатом у нас крита вантажна машина.
Серпілін кивнув:
— Приведіть засудженого.
Через хвилину підполковник повернувся з засудженим.
Більше ніхто не ввійшов, — певно, конвоїра залишив там, за дверима.
Засуджений солдат стояв не так, як стоять солдати перед начальством — струнко, — а тримав руки за спиною. Хто його цьому навчив, чи не конвоїр? Гімнастерка в нього, як і належало, була без пояса і без погонів.
Тільки ниточки видно. Гімнастерка стара, вицвіла. На плечах — темні сліди від погонів і на грудях — від знятої медалі. А три нашивки за поранення — дві золоті, хоч які вони золоті, давно вже вицвілі, руді, й одна червона! — їх залишили. Щодо цього, мабуть, немає таких вказівок, щоб нашивки за поранення відпорювати. Дуже міцно вшиті, сидять, мов залізо в тілі.
Сержант був середній на зріст, худий, острижений під машинку, але чорне з сивиною волосся вже відросло, поголений. «Певно, перед тим, як до мене везти», — догадався Серпілін.
Засуджений стояв і дивився не в землю і не на Серпіліна, а кудись убік, у стіну, наче нікого не хотів тривожити своїм поглядом. Наче сам уже змирився з тим, що з ним буде, але не хоче, щоб люди дивилися йому в вічі, щоб їм було соромно через це.
Проте всі ці думки, що не йшли Серпіліну з голови, разом з тим не могли змусити його забути, що перед ним стоїть не просто чоловік, якого
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останнє літо», після закриття браузера.