Читати книгу - "Метаморфози"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
/270/ Сам заявлю: виступав! Я не з тих, які звикли злобливо
Інших відсунути в тінь. Але хай на загальні здобутки
Не посягає один. Нехай кожного з вас пошанує!
Це ж Акторід{564} ворогів одігнав обладунком Ахілла
Від кораблів, що згоріли б таки з їх захисником разом.
Певен до того ж Еант, що лиш він міг на Гектора вийти;
Ні владаря, ні вождів, ні мене не бере до уваги.
Хоч йому жереб сприяв, а піднявся він — тільки дев’ятий.
Ну а який був вінець, чим скінчивсь, найхоробріший мужу,
Ваш поєдинок? Пішов собі, навіть без дряпинки, Гектор!
/280/ Мушу, хоч як мені важко, згадати вам той нещасливий
День, коли грізний Ахілл, охорона данайців надійна,
Впав! Та ні жах, ні ридання, ні смуток мені в ту годину
Не перешкодив з землі його тіло піднять божественне.
Ось на плечах цих, кажу, на плечах цих Ахіллове тіло
Й зброю Ахіллову ніс — і тепер її хочу носити!
Є необхідні в мені — для такого спорядження — сили,
Єсть і снага, єсть і дух, що належно цю почесть оцінить.
І чи для цього богиня морська — лазурова Фетіда
Сином пишалась своїм, щоб цю зброю, небесний дарунок,
/290/ Витвір такого митця, одягнув неотесаний воїн?
Що йому скаже різьба на щиті? Чи б зумів розпізнати
Де Океан, де Земля, де Плеяди й Гіади вологі
Високо в небі зорять, де там Аркт, що не відає моря,
Де там є коло яке, де — осяйливий меч Оріона.
Прагне тієї, тупий, на якій і не знається, зброї!
Твердить, що я хитрував, од війни ухилявся важкої,
Пізно в ряди наші став… Та йому й невтямки, що тим самим
Він посягає на честь величавого духом Ахілла.
Злочином хитрість назвав; ми з Ахіллом, виходить, — злочинці:
/300/ Люба дружина — мене; його — мати затримала люба.
Їм попередні роки присвятили ми, вам же — наступні.
З ними спочатку ми разом були, а потому вже — з вами.
Що звинувачений я — не біда, коли в злочині цьому ж
Навіть Ахілла винять. Ахілла ж, меткий од природи,
Викрив Улісс. Та чи може Еант викривати Улісса?
Втім, не дивуймось йому, що своїм язиком, недоріка,
Так опоганив мене. Він і вам не одне тут закинув,
Сорому гідне: якщо Паламеда оскаржив я підло,
Значить, не кращі й ви, хто за це йому вирок виносив.
/310/ Та, щодо цього, то й сам Навпліад, на гарячім піймавшись,
Мовити й слова не міг. А про злочин його ви не тільки
Чули, а й бачили золото — підкупу доказ найкращий.
Що на Вулкановім Лемносі Пеантіад ще й сьогодні, —
В тому вина не моя. У цій справі — слово за вами:
Ви ж на те згоду дали. Я дораджував тільки, щоб хворий
Був оддалік од війни, від доріг та трудів непосильних,
Щоб одпочинком зарадити спробував лютій недузі.
Вислухав — от і живе! Була щирою наша порада.
Врешті, на користь пішла. Хоча другові — й щирості досить!
/320/ Та, якщо тільки йому зруйнувати Пергам віщували, —
Не посилайте до нього мене! Хай ось син Теламона
Піде й зм'якшить того мужа, який од недуги та гніву
Геть одурів, хай сюди хитромудро доставить шаленця!
Іда скоріше розгубить ліси, Сімоент{565} до верхів'їв
Хвилю помчить, а троянцям Ахая подасть допомогу,
Ніж перестану грудьми вашу справу святу захищати,
Ніж заповзятість тупого Еанта на користь вам піде.
Хай, навісний Філоктете, завзявсь ти на мене, на друзів,
На владаря; хай прокльони погибельні сиплеш без міри
/330/ На мою голову вдень і вночі; хай одна в тебе думка:
Щоб, коли траплюсь тобі, насититися кров'ю моєю, —
Щоб опинивсь я на місці твоїм, а ти — на моєму, —
Все ж попрямую в той край, і тебе таки витягну звідти,
Й луком твоїм, якщо Доля сприятиме, заволодію,
Як удалось мені заволодіти пророком дарданським,
Як розгадав, що боги прорекли, що судилося Трої,
Як на виду в ворогів я Мінерви фрігійської образ
Викрав із храму… Й зі мною Еант порівнятися хоче?
Без того образу нам не судилося Трою здобути.
/340/ Де ж видатний ратоборець Еант? Де хороброго мужа
Слово гучне? Щось принишк ти тоді. А я, бач, повинен
Помацки йти поміж чати ворожі, довірившись ночі,
Де звідусюди чигають мечі, й не тільки у Трою —
В замок високий проникнути мушу й богиню фрігійську
Викрасти з храму її й пронести через пильну сторожу!
Що, якби я не зробив цього? Ти й до сьогодні б намарно,
Теламоніде, носив у лівиці свій щит семишкірий!
В цю вже віддалену ніч я надійну кував перемогу:
Трою тоді я здобув, бо її здобуття підготовив.
/350/ Годі бурчати й кивати мені раз у раз на Тідіда,
Друга мого! До діянь тих і він, безумовно, причетний.
Ну, але й ти, коли судна щитом захищав, не один був —
З цілим загоном стояв. А мені — одного вистачало.
Він, якби добре не знав, що кмітливість цінніша від сили,
Що не одній лиш правиці твердій нагорода належить, —
Сам би її вимагав. Вимагав би й Еант розумніший{566},
І воївник Евріпіл, і славетного син Андремона{567},
Й Ідоменей{568} або ще й Меріон — його співвітчизник.
Міг би й Атріда старшого брат нагороди просити:
/360/ В кожного сильна рука, та, хоч б'ються не згірше за
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Метаморфози», після закриття браузера.