Читати книгу - "Коли кулі співали, Роман Миколайович Коваль"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Історія колись скаже, хто я був і де дівся. Нехай вони живуть, а Ви страждайте, але нехай не забувають, що їхнє життя куплене кров’ю Вашого сина.
І так, любі мої рідні: мамо, брате Олександре і ти, сестро Галю! Може, цей лист буде останнім не тілько в цей час, в ці останні дні, а може бути останнім в моїм цвітущім житті, то ще раз прошу Вас: не плачте й не турбуйтесь.
Не плач, моя рідна мамо, Так за мною дуже. Цим ти мені не поможеш, Тілько тобі хуже. Ти і так зазнала горя, Як іще кохала, Як в колисці позиченій Мене колихала.Взагалі історія життя нашої сім’ї тяжка з початку. Мабуть, наша така доля. Ну, нічого, що не є погане, то все лучче. Бажаю Вам, мої рідні, всього найкращого. Міцно жму Ваші руки і гаряче цілую Вас.
Ваш син і брат І. Савченко (Нагірний).
Прощай, моя люба Вкраїно,
І ти, замучений нарід її…
І. С.
Вітайте всіх товаришів і знайомих і скажіть, що я їх, вмираючи, прошу, нехай допоможуть Вам в житті.
Галю, передай привіт своїй подрузі Ярині.
Пробачте, що так нерозборно написав — дуже спішив».[698]
12 і 13 листопада 1923 р. Надзвичайна сесія Полтавського губернського суду розглянула справу «банды Нагорного». Серед обвинувачених були Іван Савченко-Нагірний, Зиновій Опанасович Носенко, 49 років, Михайло Кирилович Харченко, 28 років, Данило Олексійович Каліберда та інші. Під судом опинилося 19 чоловік. Всі вони, як з’ясувалося, «потрапили в банду під впливом шовіністичної літератури…»[699]
«Выяснять суду было нечего, — писав кореспондент газети «Голос Труда». — Конечная цель, к которой стремился Савченко-Нагорный и его соратники, — свержение Советской власти и установление национального шовинистического государственного строя Украины».[700]
13 листопада 1923 року Надзвичайна сесія постановили розстріляти Івана Григоровича Савченка (Нагірного). До розстрілу («как главарей банды») було засуджено і його побратимів — Степана Опанасовича Адаменка (1898 р. н.), Ярему Трохимовича Прудкого (1902 р. н.), Федора Леонтійовича Мусієнка (1901 р. н.), Івана Опанасовича Казидуба (1899 р. н.), Григорія Корнійовича Казидуба (1901 р. н.) та Омеляна Микитовича Воловенка (1897 р. н.).[701]
Івана Савченка-Нагірного, Степана Адаменка та Ярему Прудкого — без амністії. Мусієнку, Воловенку, Іванові та Григорію Казидубам, «враховуючи оголошену амністію», вирок замінено на 10 років ув’язнення із суворою ізоляцією і конфіскацією «всього майна». К.М. Казидуба засудили до 2-х років ув’язнення.[702]
Але для російських окупантів було важливо не тільки знищити партизанів, а й перед смертю скомпрометувати їх, борців за Українську державу. Росіяни розуміли, що героїчна загибель козацтва викличе захоплення і бажання помсти.
Нічого дивного немає в тому, що окупанти йшли на різні фальсифікації, аби очорнити світлу пам’ять про українських повстанців. Наприклад, у пропагандистській книзі «Вартові революції» стверджувалося, що голова Кременчуцької ЧК Моздревич без зброї прийшов «у лігво бандитського отамана Нагорного» і переконав лісовиків у «згубності їхньої справи». «Всі вони разом зі своїм керівництвом склали зброю і повернулися до трудового життя і не раз робили послуги чекістам у викоріненні бандитизму».[703]
Добре, що у нашому розпорядженні виявилися матеріали (теж совєтські), які спростовують цю «ідилічну казочку»: і про капітуляцію отамана Нагірного, і про «повернення до трудового життя», і про послуги у «викоріненні бандитизму», тобто у зраді побратимів і тих ідеалів, за які вони боролися.
Тому з недовірою ставлюсь і до твердження «Голоса Труда», що повстанці Нагірного — всі як один — слізно визнали, що «заблуждалісь» і тепер дуже шкодують за лихо, яке нібито заподіяли своєму народові. Останній лист отамана та жорстокі вироки промовляють самі за себе…
Свинцеву крапку у героїчному житті отамана Наддніпрянського партизанського загону і його славних побратимів поставив «сотруднік губсуда Байков», який на світанку 20 грудня 1923 року в полтавській тюрмі без жалю і, очевидно, з вірою у «правоє дєло» розстріляв Івана Савченка-Нагірного та його друзів — козаків Степана Адаменка і Ярему Прудкого…
Односельчанка Марія Іванівна Рубачева згадувала той день, коли прийшла вістка про розстріл Нагірного. В їхній хаті того дня зібралася сільська інтелігенція. Коли повідомили про смерть отамана, всі, хто був у хаті, заплакали. Й інші односельчани страшенно жалкували за ним.
Ярина, якій Нагірний в останньому листі передав привіт, заміж так і не вийшла. Тужачи за своїм Іваном, вона збожеволіла.
Галя, сестра отамана, на схилі літ, коли тяжко було на серці, просила рідних почитати братового листа. Вкотре слухаючи останнє слово брата, гірко плакала. Перед смертю передала листа племінникові Симону Васильовичу Савченку
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Коли кулі співали, Роман Миколайович Коваль», після закриття браузера.