Читати книгу - "Історія ГУЛАГу"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Разом з тим багато колишніх в’язнів-чоловіків мають протилежну думку: жінки морально опускалися швидше за чоловіків. Завдяки своїй статі вони мали особливі можливості отримати кращий запис у формулярі, легшу роботу і, внаслідок цього, вищий статус у таборі. У результаті вони ставали дезорієнтованими, втрачали опору в суворому табірному світі. Густав Герлінг, наприклад, пише про «чорноволосу співачку з московської опери», арештовану за «шпигунство». Через суворість вироку її відразу після прибуття до Каргопольлагу послали на роботу до лісу:
«Їй, однак, випало нещастя сподобатися огидному урці Вані, і ось вона величезною сокирою очищала від кори повалені сосни. Тягнучись у кількох метрах позаду бригади рослих чоловіків, вона приходила ввечері у зону і з останніх сил добиралася до кухні за своїм "першим котлом" (400 грамів хліба і дві тарілки найрідкішої баланди)… Було видно, що в неї жар, але лікпом був Ванін кореш і ні за що не давав їй звільнення…»
Зрештою вона здалася, спочатку Вані, потім «якісь хтивій начальственій лапі», яка «витягла її за волосся з болота і посадила за стіл табірних обліковців»[1126].
Герлінг пише і про тих, кому діставалася гірша доля. Він, наприклад, розповідає про польську дівчину, яку «урки… оцінили дуже високо». Спочатку «вона виходила на роботу з гордо піднятою головою і кожного чоловіка, який наважився до неї наблизитися, прошивала блискавкою гнівного погляду. Ввечері вона поверталася в зону дещо присмирнівши, але, як і раніше, неприступна і скромно-самовпевнена. Прямо з вахти йшла вона на кухню по баланду і потім, після настання сутінок, більше не виходила з жіночого бараку. Виглядало на те, що її не так легко спіймати у пастку нічного полювання…»
Але ці зусилля пішли намарно. Після кількох тижнів пильнування наглядача, який не давав їй взяти навіть морквини чи гнилої картоплини на продовольчому складі, де вона працювала, дівчина здалася. Одного вечора той чоловік зайшов до бараку Герлінга і мовчки кинув йому на нари подрані жіночі трусики. Це стало початком перетворення:
«З того часу дівчина зовсім змінилася. Вона не поспішала, як раніше, на кухню за баландою, але, повернувшися з бази, ганяла по зоні до пізньої ночі, як березнева кішка. Її мав хто хотів — під нарами, на нарах, в кабінках техніків, на речовому складі. Тільки раз, коли, випадково зайшовши на картопляний склад на базі, я застав її на купі картоплі з бригадиром 56-ї, горбатим виродком Левковичем, вона зайшлася судорожним голосінням і, повертаючись ввечері в зону, ледве стримувала сльози, притискаючи до очей два худі кулачки…»[1127]
Історія, яку розповідає Герлінг, часто повторюється в різних своїх варіантах у багатьох спогадах. Слід сказати, що вона завжди звучить трохи по-іншому, коли автор спогадів — жінка. Іншу версію, наприклад, розповідає Тамара Ружневич, «табірний роман» якої почався з листа, «стандартного, суто табірного любовного листа» від Саші, молодого чоловіка, якого його легка робота чоботаря робила членом табірної аристократії. Лист був короткий і прямий: «Давай жити разом, і я тобі допоможу». Через кілька днів Саша відтягнув Ружневич вбік — хотів почути відповідь. «Будеш жити зі мною чи ні?» — запитав він. Вона відповіла «ні». Він побив її металевим прутом. Потім відвів її до лікарні (у якій завдяки чоботарству мав вплив) і наказав медикам добре за нею доглядати. Там вона, видужуючи від забоїв, залишалася кілька днів. Після виписки, добре все обдумавши, вона пішла до Саші. Інакше він би побив її знову.
«Так почалося моє сімейне життя», — пише Ружневич. Його переваги відразу ж стали відчутними: «Я стала здоровішою, ходила у доброму взутті, більше не носила дідько зна яке дрантя: отримала новий жакет, нові штани… У мене навіть з’явився новий капелюх». Через багато десятиліть Ружневич писала про Сашу як про «перше справжнє кохання». На жаль, невдовзі його перевели до іншого табору, і більше його вона не бачила. Що гірше, чоловікові, який був відповідальний за його переведення, вона подобалася теж. Оскільки «виходу не було», вона почала спати і з ним. Вона нічого не пише про своє кохання до нього, та згадує, що у цьому новому становищі теж були свої переваги: їй дали перепустку на безконвойне пересування і власного коня[1128]. Історію Ружневич, як і ту, що розповідає Герлінг, можна назвати історіями морального падіння. По-іншому їх можна назвати історіями виживання.
З точки зору адміністрації, не мав трапитися жоден з цих випадків. У принципі, не передбачалося, що чоловіки та жінки можуть утримуватися в таборах разом, і є в’язні, які говорять, що роками в очі не бачили представників протилежної статі. Начальники таборів також не дуже хотіли мати в себе в’язнів-жінок. Фізично слабкіші, вони, ймовірно, могли стати тягарем для виконання виробничих планів, внаслідок чого деякі табірні адміністратори намагалися їх не приймати. Якось у лютому 1941 року адміністрація ГУЛАГу навіть розіслала всьому керівництву НКВД листа із суворою вказівкою приймати етапи з жінками-в’язнями і переліком робіт, з якими добре можуть впоратися жінки. У листі згадувалися легка промисловість і текстильні фабрики; обробка деревини і металу; деякі види робіт у лісовому господарстві; навантаження і розвантаження[1129].
Ймовірно, через заперечення начальників таборів кількість жінок, яких дійсно відправляли у табори, завжди залишалася порівняно невеликою (як і кількість страчених жінок під час чистки 1937–1938 років). Наприклад, за даними офіційної статистики, тільки близько 13% в’язнів ГУЛАГу 1942 року становили жінки. Ця частка зросла до 30% 1945 року, почасти через те, що величезну кількість чоловіків забрали на фронт, а також через закони, які забороняли працівникам залишати своє місце роботи — закони, які призвели до арештів великої кількості молодих жінок[1130]. 1948 року їх частка становила 22%, 1951–1952 років вона впала до 17%[1131]. Та навіть ці цифри не відображають реального становища, оскільки жінки набагато частіше відбували свої вироки у «колоніях» з не таким суворим режимом. У великих промислових таборах на Далекій Півночі їх було навіть ще менше.
Разом з тим ці низькі проценти означають, що жінки — як продукти, одяг та інші речі — майже завжди були в дефіциті. Тож хоча вони могли не
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія ГУЛАГу», після закриття браузера.