Читати книгу - "Людина-амфібія. Острів загиблих кораблів. Голова професора Доуеля"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
За годину до сходу сонця з Острова знову долинув шум. Тепер уже не було сумніву: там щось відбувалося. Голоси чулися ясно; кілька людей пробігли Островом з ліхтарями і поволі повернулися до резиденції губернатора.
«Невже бідолашний Бокко загине?» — з хвилюванням думав Гатлінг.
Перед самим сходом сонця на палубу вийшли вже всі пасажири «Задирливого». І коли сонце нарешті зійшло, всі здивовано вигукнули, — на великій щоглі біля резиденції губернатора виднівся великий білий прапор.
— Капітан Слейтон пішов на капітуляцію! — вигукнув Гатлінг.
— Дивіться, Бокко йде сюди, — зауважила Вівіана.
Бокко дріботів старими ногами до «Задирливого», розкланювався, махав рукою і ще здалека крикнув у морський рупор:
— Можете сходити на Острів! Капітан дозволив!
Поспішно спустили шлюпку, в яку сіли Гатлінги, Томсон зі своїми асистентами — Таммом і Мюллером, Симпкінс і чотири матроси.
Бокко вітав прибулих низьким уклоном.
— Капітан просить вас до своєї резиденції.
— Ви живі, Бокко, ми так хвилювалися за вас! — сказала Вівіана, потискуючи йому руку.
— Що там сталося у вас на Острові вночі? — запитав Гатлінг.
Бокко посміхнувся з таємним виглядом і повторив:
— Губернатор просить вас до себе. Він вам усе пояснить.
З хвилюванням Вівіана вступила знов на Острів Загиблих Кораблів. Вона йшла хиткими містками, перекинутими від корабля до корабля, думаючи про те, що так само йшли вони і в перший приїзд. Але тоді вони були потерпілими від корабельної аварії, беззахисні полонені, які йшли назустріч невідомому. Тепер вони були під захистом «Задирливого».
Гатлінг просив Вівіану повернутися на корабель.
— Хто знає, можливо, Слейтон заманює нас у пастку?
Але Бокко заспокоїв:
— Не хвилюйтеся, ви всі в цілковитій безпеці.
Подорожні рушили далі. Гатлінг давав пояснення Томсону, згадував різні випадки зі свого першого перебування на Острові. Нарешті подорожні підійшли до резиденції. Тут на них уже чекали.
Негр блиснув білими зубами, розкривши рота в широкій усмішці.
— Теж один із колишніх претендентів на руку Вівіани, — з посмішкою відрекомендував його Гатлінг.
— Губернатор просить вас до себе, — сказав негр.
Прибулі спустилися знайомими східцями вниз і зайшли до кабінету губернатора.
Він стояв біля столу і привітно кивнув головою.
— Ласкаво просимо.
— Флоресе! — з подивом вигукнула Вівіана.
— До ваших послуг, — відповів він, потискуючи руку гостям, — прошу вибачення за свій вигляд.
Усе лице Флореса посиніло, шия спухнула, а на скроні виднівся великий шрам, з якого ще сочилася кров.
— Ви поранені? — запитала Вівіана. — Можливо, вам зробити перев'язку?
— Ні, дякую, — відповів Флорес, прикладаючи до скроні хустку. — Проста подряпина.
— Не томіть, Флоресе, скажіть, де Слейтон? Він живий?.. — нетерпляче запитав Симпкінс.
Флорес розвів руками.
— Позавчора він несподівано з'явився на Острові та був арештований мною. Вночі я пішов перевірити караул. Біля самого вугільника, куди був посаджений Слейтон, на мене раптом накинулася якась людина. Це і був Слейтон, якому, очевидно, вдалося вибратися зі своєї в'язниці. Між нами зав'язалася боротьба. Він ледве не задушив мене моїм шарфом. Потім… — Флорес запнувся, — потім Слейтон кинув мене в каюту, де він був ув'язнений, і замкнув. Що було далі, я дізнався лише тоді, коли Бокко звільнив мене. Він сам розкаже вам про те, що сталося.
— Мені вдалося переговорити з остров'янами та переконати їх не підкорятися Слейтону, — сказав Бокко. — На світанку Слейтон скликав усіх і наказав нам готуватися до бою з вами, — Бокко показав на Гатлінга. — Але всі, як один, відмовилися. Слейтон кричав, тупотів ногами. «Уб'ю», — говорить. А я тут і кажу. «Що з ним церемонитися? Давайте зв'яжемо його!» Ми до нього — він від нас. Ми погналися, та де там! Він кинувся у воду і зник. Пішли розшукувати, Флореса. Здогадався я у вугільник заглянути, а він там лежить. Випустили його, і — ось він!
Симпкінс слухав з напруженою увагою.
— Слейтон живий. Слейтон на Острові. Симпкінс на Острові. Значить, Слейтон буде спійманий, — випалив він несподівано.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Людина-амфібія. Острів загиблих кораблів. Голова професора Доуеля», після закриття браузера.