Читати книгу - "Метаморфози"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Брак на таке: Біенорові-велетню, хто тільки власну
Звик відчувати вагу, він стрибнув на плечі й коліном
Вперся під саме ребро; ухопивши за гриву ліворуч,
Голову рвучко назад відтягнув, а тоді вузлуватим
Дубом обличчя страшне розтрощив і, мов з каменю, череп.
/350/ Дубом Недімна поверг і метальника спису Лікопа.
Вклав Гіппасона, якому густа борода захищала
Груди, й Ріфея, що буйні ліси перевищував ростом,
Також того, хто ведмедів не раз, хоча люто ревіли,
З гір Гемонійських тягнув до своєї оселі — Терея.
Більше не міг на звитяги Тесея спокійно дивитись
Демолеон. Віковічну сосну з кам’янистого схилу
Вирвати хоче будь-що, напинаючи м’язи горбаті.
З коренем вирвать не зміг — надламану в ворога кинув.
Поки уламок летів, ухилився Тесей від удару,
/360/ З волі Паллади, — щоб вірили в те, йому щиро хотілось.
Та не намарно впала сосна: мов таран, із розгону
Крантору-велетню ліве плече проломила і груди.
За зброєносця колись він у батька твого був, Ахілле:
Вождь фессалійських долопів, Амінтор, зазнавши поразки,
Дав Еакіду його — в запоруку довір'я і миру.
Глянув на нього Пелей, як конав од жахливої рани, —
Так обізвався: „Прийми, з-між усіх юнаків найдорожчий,
Заупокійний мій дар!“ І розгонисто в Демолеонта
Спис ясеновий метнув, його силу помноживши гнівом.
/370/ Гостре залізо, ввіткнувшись у бік, мов струна задзвеніло
В кістці твердій. Закривавлене без наконечника древко
Ледве що вийняв Пелей: у легенях лишилося вістря.
Сили кентаврові біль додає; на противника люто
Він постає, затоптать його кінськими хоче ногами.
Цей же шолрмом дзвінким і щитом зустрічає удари,
Плечі від них береже, наготові тримаючи зброю.
Вдаривши в спину, він двоє грудей прошив одночасно:
Гіла спочатку убив наповал і Флегрея, метнувши
Спис віддалік; а в близькому бою — Іфіноя й Кланіда.
/380/ Слідом за ними Доріл розпростерся, що шкірою вовка
Скроні свої покривав і носив замість грізної зброї
Вигнуті роги бика, що постійно багрилися кров'ю.
От я гукнув йому, гнівом розпалений: „Глянь, чого варті
У порівнянні з залізом моїм твої роги бичачі!“ —
Й спис у кентавра метнув. Але він, одхилитись не встигши,
Тільки правицю, щоб лоб захистити, підняв мимоволі —
Й тут же прибито її до чола. Поки корчився з болю,
Поки всі галасували довкола, Пелей — він найближче
Був до Доріла — мечем під живіт його з розмаху вдарив.
/390/ Той аж підстрибнув і, кишки свої поволікши землею,
Топче їх, лютий, ногами й потоптані рве, поки, врешті,
В них не заплутавсь, не впав на живіт, мов на торбу порожню.
Не врятувала, Кілларе, й тебе у побоїщі славна
Врода, якщо для двовидих створінь таке слово підходить.
Щойно рости почала борода золота; золотаве
Хвилями до половини плечей опадало волосся.
Юністю лиця цвіли, і рамена, і шия, і груди,
Й руки, й усе, що було в його тілі людським, чоловічим,
На знамениту скидалось різьбу. Та не гіршою й нижня,
/400/ Кінська, частина була: ще б голову, шию гривасту —
Й Кастор{535} його б захотів! Під сідло так і проситься спина,
Випнулись груди від м'язів тугих. Увесь — смолянистий,
Хвіст — білосніжний, однак; виблискують білістю й ноги.
З роду його не одна пропадала за ним. Полонила —
Лиш Гілонома, бо чаром таким не втішалася жодна
3-між хмарородних жінок, що в залісених горах селились.
Тільки вона покорила Кіллара мистецтвом любові —
Ласкою вчинків і слів. Хорошиться, наскільки природа
Їй дозволяє на це: то розпушує довге волосся,
/410/ То розмарин, то фіалку дрібну, то троянду пахучу
В нього вплете, а не раз — із квіток найбілішу лілею.
Миється двічі на день у струмку, що з вершин Пагасейських,
Лісом порослих, пливе, в його водах купається двічі.
Шкурами звірів, котрі до лиця їй, котрі найцінніші,
Лівий прикрашує бік, або ними плече накриває.
Їх обопільна єднала любов: у лісах та печерах
Разом бували вони; й до лапітів, у їхню оселю,
Вдвох увійшли, і в страшнім бойовищі стояли пліч-о-пліч.
Хтозна-хто ратище зліва метнув; його вістря, Кілларе,
/420/ Вбилось тобі трохи нижче від місця того, де під шию
Клітка підходить грудна. Хоча й легко поранене, серце —
Тільки-но вийнято спис — разом з тілом усім похололо.
Вмить підхопила його, що в імлу западав, Гілонома.
Легко долоню на рану кладе, припадає вустами
До його вуст, одлітаючу душу затримати хоче.
Бачить, однак, що помер. Із словами, що їх у загальнім
Гаморі я не розчув, на залізо, що з тіла стриміло,
Впала й мужа свого, зустрічаючи смерть, обнімала.
Перед очима стоїть дотепер іще той, хто вузлами
/430/ Шість пов'язав собі лев'ячих шкур на грудях могутніх —
Теокомед, що людину й коня захищав одночасно.
Кинув він пнем, що й дві пари волів його не здвигнули б,
І в Оленіда, Тектафа, жбурнув, йому череп розбивши.
Навпіл склепіння тверде розкололося; і через ніздрі,
Через очниці та рот, через вуха рідкий витікає
Мозок. Так само відстояне через плетінку дубову
М’яко струмить молоко; так під натиском сита рідкого
Точиться сік, виступаючи, згущений, — через щільніше.
Я ж, поки Теокомед хоче зброю з полеглого зняти, —
/440/ Свідок твій батько, Пелей, — устромив йому меч по руків’я
В низ живота. Незадовго за ним од меча мого впали
Хтоній і Телебоант. У руці мав
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Метаморфози», після закриття браузера.