Читати книгу - "Людина-амфібія. Острів загиблих кораблів. Голова професора Доуеля"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
«Задирливого» мали б уже помітити на Острові, тим паче, що сирена ревла майже безперервно, різко порушуючи навколишню тишу. Пасажири чекали побачити на суднах натовп остров'ян, що прибігли подивитися на небачене видовище. Але на Острові було пустинно, безлюдно…
— Що вони там, вимерли всі? — запитав нетерпляче Гатлінг.
— Схоже на те, — відповів Симпкінс, — якась епідемія.
— Проте дивіться, — сказала Вівіана, — на високій щоглі видніється якийсь прапор! Його раніше не було.
— Це на «Єлизаветі» — резиденції губернатора, — зауважив Гатлінг.
— Не можна сказати, щоб остров'яни привітно зустрічали нас, — сказав Томсон.
— То нічого з ними й церемонитися, — раптом заметушився Симпкінс. — Треба розбудити цей мурашник. Дайте холостий постріл!
— Почекайте трохи, — відповів Гатлінг.
Сирена продовжувала надривно кричати, але Острів, як і раніше не міняв вигляду.
— Е, чорт, і справді! — розсердився раптом капітан і, не питаючи згоди Гатлінга, віддав наказ вистрілити холостим із невеликої гармати. Щоб враження було сильніше, капітан наказав вимкнути сирену. В тиші, що запанувала, як удар грому, прозвучав гарматний постріл.
— Ага, подіяло! — раптом торжествуюче закричав Симпкінс. — Бачите, з'явилася якась постать.
— Так, хтось іде. Спустіть шлюпку і йдіть до берега, — наказав капітан.
Матроси швидко спустили шлюпку і почали наближатися до Острова.
Остров'янин, помахуючи білою ганчіркою, наблизився до шлюпки і, переговоривши про щось з матросами, перебрався до них. Через кілька хвилин він уже був на палубі.
— Бокко! — ще здалека впізнала Вівіана.
Бокко надзвичайно здивувався, впізнавши давніх знайомих. Він був одягнений у старий, залатаний костюм.
— Ну, здрастуйте, наречений! — весело вигукнула Вівіана. — Адже ви були також серед моїх наречених, коли мене на вашому Острові ледве не розіграли, як звичайну річ? Пам'ятаєте? — І вона подала йому руку.
Збентежений і розгублений Бокко потиснув руку Вівіани.
— Здрастуйте, міс Кінгман.
— Гатлінг, — усміхаючись, поправила вона.
— Гатлінг? Пробачте, забув.
— Ні, ви не забули. На Острові я була Кінгман, а тепер Гатлінг, — і вона показала на чоловіка.
— Ах ось воно що! А я, старий, і не здогадався відразу. Охо-хо-хо, — зітхнув він, — ось уже й не гадав побачити вас ще раз! Невже знову занесло течією?
— Ні, з доброї волі.
— Невже? — недовірливо вигукнув Бокко. — Радості тут мало, щоб із доброї волі.
— Ось що, Бокко, — перервав його Гатлінг, — скажіть, хто тепер у вас губернатором?
Бокко розгублено розвів руками і з глибоким зітханням відповів:
— Слейтон. Капітан Фергус Слейтон.
Симпкінс навіть підстрибнув від здивування.
— Не може бути! Адже він…
— Живісінький. Сьогодні Слейтон — губернатор. Вчора був Флорес, а хто завтра буде — ще не знаю. Такі справи. Радості мало.
— Та як же це?..
Бокко розповів усе, що відбулося на Острові аж до того моменту, коли Слейтона було посаджено під арешт.
— А вранці, — закінчив Бокко, — прокидаємося, дзвонить гонг біля резиденції губернатора. Приходимо на «Єлизавету» і бачимо Слейтона. «Я, — говорить, — ваш губернатор. А Флорес — злочинець. Він кинув мене у воду. Зараз він у в'язниці сидить. Завтра будемо його судити». Ось які справи!
Бокко не знав про події минулої ночі, а вони справді набрали несподіваного обороту. Тим часом як Флорес пробирався в нічній пітьмі до місця ув'язнення Слейтона, щоб убити суперника, Слейтон ходив, як звір у клітці, по вузькій залізній темниці й обдумував план утечі. Він був з тих людей, для яких перешкоди існують тільки для того, щоб їх долати.
Слейтон потемки обмацав стіни своєї в'язниці. Вони були гладкі і непроникні. Ні вікна, ні навіть щілини — виходу не було. Проте після низки спроб Слейтоиу вдалося знайти над дверима невеликий круглий отвір, через який навряд чи пройшла б навіть його голова. Підтягтись на руках, Слейтон зазирнув назовні. Біля самих дверей стояла якась постать.
— Хто стоїть на варті? — строго крикнув Слейтон так, як він це робив, коли перевіряв нічні пости.
Китаєць здригнувся, почувши знайомий владний голос. Він мріяв про Голубу річку, і цей голос сполохав його марення. Зібравшися з думками, китаєць відповів:
— Хао Жень.
— Ти чому не відповідаєш відразу,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Людина-амфібія. Острів загиблих кораблів. Голова професора Доуеля», після закриття браузера.