Читати книгу - "Господиня"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— А з тіткою Меґґі? Вона поранена?
Джеймі похитав головою.
— А де Волтер? — запитала я досі пошепки. Мене з’їдала тривога на саму тільки думку про те, що з кимсь із моїх товаришів — навіть якщо вони мене ненавидять — трапилося нещастя.
— Не знаю. Але я впевнений, що з ним усе гаразд.
Тільки тоді я усвідомила, що Джеймі був такий самий сумний, як і всі.
— Що таке, Джеймі? Чому ти зажурився?
Джеймі втупився в яєчню — їв її повільно й неохоче і мовчав.
Мовчки все доїв. Я спробувала підсунути йому ще й свою порцію, але отримала у відповідь такий обурений погляд, що одразу ж забрала миску назад і, не опираючись, доїла все сама.
Ми віднесли миски у велику пластмасову діжку для миття посуду. Вона була повна, тож я зняла її зі стільниці. Не знаю, що коїться сьогодні в печерах, та мені краще тихенько піти й помити посуд.
Джеймі не відставав, очі його були тривожні. Мене це не радувало. Раптом щось станеться, то тільки бракувало Джеймі в ролі мого охоронця. Але скоро потреба в цьому відпала — ми обігнули велику грядку, і з-за рогу вийшов мій звичний охоронець.
Іян був із ніг до голови брудний: вимащений болотом і мокрий від поту. Коричневі смуги на обличчі зовсім не приховували його втоми. Я не здивувалася, коли побачила, що він так само не в гуморі, як і всі. Натомість мене зацікавило походження бруду. Колір його відрізнявся від червонуватого пороху в печерах — отже, вранці Іян виходив.
— Ось ви де! — пробурмотів він, побачивши нас. Швидко рушив до нас, скорочуючи відстань широкими кроками. Наблизившись, він не зупинився, а підхопив мене попід лікоть й підштовхнув уперед. — Заскочмо сюди на хвильку.
Він потягнув мене до східного поля, де вже майже достигла кукурудза. Ми просто зайшли за ріг, щоб заховатися. Долоня Джеймі м’яко лягла мені на руку.
Приблизно за півхвилини у великій печері почулися голоси. Не шумні, а радше сумні та пригнічені, як зранку були обличчя людей. Голоси наблизилися до ущелини, де ми ховались, і рука Іяна на моєму лікті напружилася, пальці натиснули на ямку над кісточкою. По голосах я впізнала Кайла і Джареда. Мелані спробувала вирватися з-під мого контролю, а в мене не було сил опиратися. Ми обоє хотіли знову побачити Джаредове обличчя. Добре, що Іян притримав нас.
— …навіщо ми тільки йому дозволяємо? Це кінець, — , казав Джаред.
— Він справді сподівався, що цього разу все вийде. Був такий упевнений… Що ж. Якщо колись він таки зрозуміє, що й до чого, це окупить усі старання, — не погодився Кайл.
— «Якщо», — пирхнув Джаред. — Добре, що ми знайшли бренді. Але боюсь, такими темпами Док спорожнить увесь ящик іще до вечора.
— Скоро він відключиться, — мовив Кайл — голос його віддалявся. — Шкода, що Шерон… — але кінця речення я не почула.
Іян почекав, поки стихли голоси, а потім іще кілька хвилин, і тільки тоді відпустив мою руку.
— Джаред пообіцяв, — пробурмотів Джеймі.
— Так, але Кайл нічого не обіцяв, — відповів Іян.
Вони вийшли з тіні. Я повільно рушила за ними, не впевнена, що в мене на душі.
Іян зрештою помітив, щó у мене в руках.
— Не до миття посуду зараз, — мовив він до мене. — Нехай самі все помиють і беруться до своїх справ.
Я хотіла запитати в нього, чому він такий брудний, проте він, певно, як і Джеймі, мовчатиме. Я замислено обернулася до коридору, що вів до річок.
Іян сердито пирхнув.
Я налякано озирнулась на нього і тільки тоді збагнула, чому він засмутився: побачив мою щоку.
Іян потягнувся до мого підборіддя, але я смикнулась, і він забрав руку.
— Мене від цього верне, — мовив він, і судячи з голосу, його ледь не нудило. — Ба гірше: якби я не лишився, то й сам міг би таке тобі заподіяти…
Я похитала головою.
— Це дрібниці, Іяне.
— З цим я не згідний, — пробурмотів він, а тоді заговорив до Джеймі.— Мабуть, тобі ліпше йти до школи. Що швидше все прийде в норму, то краще.
— О, сьогодні Шерон лютуватиме, — застогнав Джеймі.
Іян всміхнувся.
— «Один за всіх…» Не заздрю тобі, хлопче.
Джеймі зітхнув і буцнув камінець.
— Наглянь за Бандою.
— Обов’язково.
Джеймі пошкандибав геть, раз у раз озираючись, аж поки не завернув ув інший тунель.
— Давай сюди, — сказав Іян, забираючи в мене діжку з посудом — я й рота не встигла розтулити.
— Мені не важко, — зронила я.
Він знову всміхнувся.
— Не стояти ж мені з порожніми руками, поки ти тягаєш тягарі. Спишемо це на галантність. Ходімо відпочинемо, поки на обрії не розвидніє.
Занепокоєна словами Іяна, я мовчки пішла за ним. Звідки така галантність щодо мене?
Ми дійшли
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Господиня», після закриття браузера.