Читати книгу - "Останнє літо"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
А вона піде.
— Багато тобі їздити сьогодні? — спитав Синцов.
— Багато. В кількох точках будемо. Тепер щодня так.
Ішла з ним сільською вулицею, зовсім не криючись, і навіть взяла його під руку, спитавши при цьому:
— Більше ні разу не забив руки?
Саме незадовго до її від’їзду, в березні, він, потрапивши на передовій під обстріл, вискакуючи з машини, забив свою понівечену кисть об стойку…
— Не забив. Взагалі ніяких пригод не було. Тільки з одного фронту на другий переїхали.
— Я, коли мені мама в госпіталь твого листа принесла, одразу зрозуміла, що ви переїхали. Прочитала, що тепер живеш там, де з тобою познайомились, і все зрозуміла. Тільки не уявляла, що це справді так близько.
Вона говорила про все це, ледь усміхаючись. Була якась тиха й спокійна. Навіть дивно, яка спокійна.
Вночі Синцову здавалося не раз, що з нею все-таки сталося щось, чого він не знає. Зараз, уранці, коли дивився на її спокійне обличчя, він не думав про це. Думав, що вона просто страшенно стомилась, і мовчки вилаяв себе. Навіть коли вона всього цього сама хотіла, він мусив пам’ятати, що вона недавно з лікарні. Якось треба було її хоч трохи, скільки можна, поберегти! Але говорити тепер про це було б безглуздо, і він не сказав, тільки міцніше притиснув ліктем її руку.
— Який я радий, що ти знову тут!
— І я рада. — Вона висмикнула свою руку з-під його ліктя, відкозиряла військлікареві, що йшов назустріч, і знову взяла Синцова під руку. — Поки була в лікарні, одвикла козиряти. А тепер щодня їжджу, козиряю, козиряю… Хоча б війна скінчилась. Та, може, й війна скінчиться, а мене в кадрах залишать…
— Скінчиться — побачимо. — Синцов подумав не про той час, коли скінчиться війна, а про той день, який усе наближався, коли війна, навпаки, з усією силою знову почнеться в них на фронті.
— Залишать у кадрах — знов козирятиму, — так ніби й не чула його, вела далі, поринувши в роздуми про свою, окрему від нього долю.
Коли вони вийшли за шлагбаум, віліс уже стояв на узліссі під деревами. Синцов ще здалеку побачив його.
— Ще трошки пройдемо. — Таня озирнулась на солдата, що стояв коло шлагбаума.
Вони пройшли ще кілька кроків.
— А тепер зупинимось.
Так уже в них склалося за час їхнього життя на фронті: коли вона бувала в нього, він розпоряджався, вирішував, куди її проведе і де з нею попрощається, а коли він бував у неї, вирішувала вона. Так було й зараз.
— До побачення, Ваню! — Вона зітхнула й закинула йому за шию руки.
Він нахилився й міцно поцілував її в губи. Але вона відхилилась, відвела губи, немов чомусь не хотіла цього, і кілька разів поцілувала його в очі неквапними, легкими поцілунками.
Він не говорив їй, коли вони зустрінуться. Було й так ясно, що до початку наступу вже не зустрінуться. І на початку наступу — також. Не зустрінуться, поки не буде зупинки. Коли раптом і зустрінуться раніше, значить, пощастило. Але вони вже звикли не говорити наперед про те, що буде, коли їм раптом пощастить. «Погано себе почуває», — подумав він, побачивши в Тані на тремтливій губі стомлені росинки поту.
— Чого ти? — спитав він. Її очі здалися йому незвично сумними.
Досі, коли він ставив якесь непотрібне, як їй здавалося, запитання, вона відповідала йому всміхаючись: «Сам дурень». Але зараз не всміхнулась і, так нічого й не відповівши, стояла й дивилася йому вслід, поки він ішов до віліса.
Він сів поруч з водієм і, коли розвернулись, помахав їй рукою. Потім ще раз помахав, уже на повороті. А вона стояла так само нерухомо. Стояла й чекала, коли він поїде.
Він затамував у собі почуття тривоги й ще раз подумав про неї, що все це просто від утоми; та й нерви в неї після всього пережитого — на живу нитку. Досить згадати, як накинулась на нього за те, що пішов у ад’ютанти.
Звісно, не про себе при цьому думала, а про нього.
Стривожилась, що йому, мабуть, нелегко звикати до цієї посади. І правильно здогадалась. Будучи ад’ютантом у Серпіліна, він тільки встигав слухати, записувати, передавати, уточнювати, наносити на карти і при цьому ще тримати напоготові в пам’яті не одне, так друге. А вночі таке почуття, ніби цілий день, вісімнадцять годин підряд, ішов слід у слід за начальством, ніколи не знаючи заздалегідь, скільки кроків воно ступить і через скільки зупиниться, де поспішить і де затримається, де встане, де сяде, де знову піде. Все-таки погана це посада навіть при хорошій людині! Ставитимешся до неї по совісті, як до виконання свого обов’язку на війні, значить, ніколи і ні в чому не належатимеш сам собі. А коли ставитимешся до неї, як недбалий раб, то й вийде, що ти і є раб при начальстві, а не солдат на війні.
Згадавши, як розгнівалася на нього Таня, Синцов подумав, що їм усе-таки треба порозумітися між собою.
Треба пояснити їй, що радий чи не радий, але зневажати себе за те, що пішов на цю посаду, не можеш. І не шукав собі легкого хліба, і не знайшов.
Праворуч у ліс пролягли колії машин, виднілися сліди гусениць. Уздовж дороги лежали в’ялі гілки — попадало на узбіччя маскування танків, що проходили тут уночі.
А може, реактивних установок. І ще колії в ліс, і ще.
Покажчик праворуч — у чиєсь господарство, потім покажчик ліворуч — у чибсь інше господарство. І вдалині шлагбаум, де треба буде показувати перепустку. Далі без перепустки вдень не проїдеш.
Був останній ранок затишшя, що тривало два місяці…
Розділ вісімнадцятий
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останнє літо», після закриття браузера.