Читати книгу - "Останній сигнал, Ігор Маркович Росоховатський"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Вона заклично простягла до нього руки, та в цю мить пролунав дзвоник у двері. Вискочила в передпокій, одімкнула замок.
У двері бочком просунувся Михайло Дмитрович. Підніс капелюха, вклонився.
— Доброго ранку, — привітався. — Даруйте за ранній візит, — і ще раз підніс капелюха, відкриваючи лисіючу голову. — Мені необхідно з вами поговорити.
— А де ваш грізний начальник? — спитала Аля, придивляючись до відвідувача.
— Кого ви маєте на увазі? — Михайло Дмитрович вирішив, що вона вважає його за співробітника міліції.
— Тепер, здається, на мене черга вибачатися, — задоволено відказала Аля.
Михайло Дмитрович засміявся. Він умів сміятись, як дитина, — заливчасто і невтримно. У сміхові брало участь усе тіло: стрибали повні губи, тряслися плечі, розмахували руки. Аля теж усміхнулася. Крига скресла.
Та вже наступної миті Аля спохмурніла і запитала:
— Хочете говорити про нього?
І про вас, — відповів Михайло Дмитрович, витираючи хусточкою спочатку піт з лоба, затим — сльози.
— А що про мене говорити? Зі мною все ясно.
— Все, та не все. Як у коханні: і місяць світить, і гори високі.
І, щоб Аля не встигла кинути вже наготовлене: “А це стосується лише мене”, Михайло Дмитрович швидко додав:
— Юра гідний кохання. Це я вам кажу цілком об’єктивно, як один із його батьків.
Він і тут не міг стриматися від жарту. На щастя, Аля не помітила цього. Її зацікавило в його словах зовсім інше: “Він знає про Юру багато”.
— Він — оригінальна людина, — вів далі вчений, зовсім невимушено і природно вимовивши слово “людина”. — Могутня, мудра. І, як усяка мудра людина, він не може бути злим. Розум і зло несумісні, бо зло завжди нерозумне.
— Ви їм це казали?
— Звичайно.
І що ж вони?
— Хто не хоче почути, той не почує.
— Вони й мені не повірили. А він же любить мене по-справжньому.
У словах Алі вчувався прихований виклик, і Михайло Дмитрович поквапливо підтвердив:
— Він цілком здатний на глибокі почуття. На значно глибші, ніж…
Михайло Дмитрович хотів сказати “ніж деякі люди”, але спохопився і став жувати губами, підшукуючи відповідне слово. Аля знайшла швидше:
— Ніж багато хто. За це можу ручитися.
Вона навіть притупнула ногою задля більшої переконливості.
Співрозмовник збуджено засопів. Потім сопіння перейшло у задоволене муркотіння.
— Саме це я й хотів сказати.
Аля, як і в першу їхню зустріч, перейнялася до нього довірою і запитала про те, що давно мучило її.
— Може, мені не слід було говорити академіку про Юру?
— Е… є…
— Я дурепа.
Повні губи Михайла Дмитровича то розтягувалися, наче він хотів усміхнутися, то випиналися. Нарешті вони розтулилися, пропускаючи потік слів:
— Е-е, не потерпайте. Вистачало інших фактів, аби його виявити. Кита в карася не впхнеш. Дуже-бо незвичні були Юрині дії та вчинки. Він не такий, як усі, та й до того ж тільки розпочинав знайомитися із світом людей і зовсім не знав мистецтва камуфляжу. Я дуже боюся, щоб це знайомство не затьмарилося чимось непоправним…
— Він добрий.
— Знаю. Та коли слон іде до водопою, він може не помітити на дорозі мурашок.
Аля примружилася, подивилася пильно на співрозмовника, затим запитала:
— Таке співвідношення?
Михайло Дмитрович проникливо усміхнувся:
— А вам би хотілося такого? Мушу вас розчарувати. Ні, звичайно. Я перебільшив. А втім, не беруся точно визначити різницю у мисленні. І не в розмірах справа, як мовив одного разу кравець, виявивши, що пошитий ним костюм — із гнилої тканини. Різниця є, а значить, нам важко передбачити наслідки.
— Тому ви теж хочете, аби він якнайшвидше повернувся?
Михайло Дмитрович поглянув на неї мовби з-над окулярів, хоч окулярів не носив.
І тому, і цьому, тому і цьому, — примовляв він. — А коли відверто, то я ставлюся до нього, як до своєї дитини, розумієте?
Аля кивнула, довірливо поклала руку йому на плече, по-змовницькому запитала:
— А хіба можна якось прискорити його повернення?
— Бумеранг повертається, коли його кидають. Як перший крок я рекомендував полковникові та своєму шефові повернутися на вихідні позиції — припинити всякі пошуки Юри.
— Повністю згодна з вами.
— Однак вони не погодилися. Тітка зебра боїться, що один полічить її смуги, а інший з’їсть, не займаючись ліком, їх теж треба зрозуміти.
— Що ж робити?
— Гай-гай, друже мій, зізнаюся з усією відвертістю, як старий інтелігент, — не знаю. Одна з наших непорушних істин проголошує: розмірковувати легше, ніж діяти. А у вас немає ніяких контактів з Юрою?
Аля відсахнулася. На обличчі з’явився вираз обуреного подиву.
— Невже ви все ще підозрюєте…
Михайло Дмитрович навіть руками замахав:
— Що ви?! Що ви?! Я зовсім не те мав на увазі. Я запитую про неусвідомлені контакти. Наприклад, ви могли бачити його вві сні…
Аля залилася краскою. Брови Михайла Дмитровича здивовано полізли вгору.
— Це було не раз. Але ж я весь час думаю про нього, — пробурмотіла вона.
— Розкажіть про ваші сни.
Нікому б іншому не могла Аля цього розказати. Хіба що мамі, якби мама була жива. А цьому чоловікові чомусь змогла. І
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останній сигнал, Ігор Маркович Росоховатський», після закриття браузера.