Читати книгу - "Господиня"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Я завдала їм скільки страждань і горя! Я зітхнула й продовжила огляд. Болючий синець на спині, щока обідрана і волога — я приклалася нею до стіни. Коли я торкнулася щоки, рана защеміла, а на пальцях залишилася тепла рідина. Але це і все. Решта синців і подряпин незначні.
Тільки-но я це усвідомила, мене зненацька затопило полегшення.
Я жива. Джаред мав шанс мене убити, але не скористався ним. Натомість помчав за Джеймі, щоб помиритися. Якої б шкоди я не заподіяла їхнім стосункам, здається, не все ще втрачено.
Довгий був день — він був довгим іще до того, як з’явився Джаред із командою, а відтоді, здавалося, спливла ціла вічність. Я заплющила очі й заснула просто на рисі.
Розділ 28Необізнаність
Прокинувшись у цілковитій темряві, я не могла втямити, де я. За останні кілька місяців я звикла, що зранку мене будить сонце. Спочатку я подумала, що й досі ніч, а тоді щоку запекло, а спина заболіла, і я одразу все згадала.
Поряд хтось дихав — тихо й рівно. Це аніскілечки не налякало мене: звук був чудово мені знайомий. Мене зовсім не здивувало, що Джеймі прокрався назад і ліг спати біля мене.
Може, його розбудила переміна в моєму диханні; а може, ми просто звикли засинати й прокидатися разом. Але не минуло й кількох секунд відтоді, як я прокинулася, а Джеймі вже солодко позіхнув.
— Вандо? — прошепотів він.
— Я тут.
Він полегшено зітхнув.
— Як тут темно! — мовив Джеймі.
— Так.
— Як гадаєш, уже сніданок?
— Не знаю.
— Я голодний. Ходімо поглянемо.
Я не відповіла.
Він правильно сприйняв моє мовчання — за відмову.
— Ти не маєш тут ховатися, Вандо, — мовив він щиро, так і не дочекавшись від мене ні слова. — Минулої ночі я побалакав із Джаредом. Він більше не чіплятиметься до тебе — він пообіцяв.
Я ледве стримала посмішку. Чіплятися до мене!
— Ти підеш зі мною? — не вгавав Джеймі. Його рука потягнулася до моєї.
— А ти справді хочеш? — запитала я тихо.
— Справді. Все буде так, як раніше.
«Мел, невже так краще?»
«Не знаю», — Мелані розривалася. Вона знала, що в цій ситуації не може бути об’єктивною, і водночас бажала побачити Джареда.
«Ти ж знаєш, що це божевілля».
«Не таке вже й божевілля порівняно з твоїм бажанням побачити його».
— Гаразд, Джеймі,— погодилась я. — Але пообіцяй, що не засмучуватимешся, якщо так, як раніше, не буде, гаразд? Якщо хтось раптом… Не дивуйся.
— Все буде добре. Ось побачиш.
Я слухняно побрела за ним вздовж темного коридору; він досі тримав мене за руку. Ми зайшли у велику печеру з грядкою, і я внутрішньо напружилась: як люди відреагують на моє повернення? Хто знає, про що вони говорили, поки я спала?
На городі нікого не було, хоча сонце підбилося високо в ранковому небі. Промені віддзеркалювалися від сотень люстерок і сліпили мене.
Менш за все Джеймі цікавила порожня печера. Він прикипів очима до мого обличчя. Коли промінь упав мені на щоку, Джеймі аж засичав крізь зуби.
— Ох! — не витримав він. — Як ти? Тобі боляче?
Я легенько торкнулася обличчя. Шкіра була пошерхлою — кров на щоці запеклася. Під пальцями рана одразу запульсувала.
— Все гаразд, — прошепотіла я; на сам вигляд порожньої печери стало якось моторошно — хотілося говорити якнайтихіше. — А де всі?
Джеймі знизав плечима, не відриваючи напруженого погляду від мого обличчя.
— Мабуть, зайняті,— він не понизив голосу.
Це нагадало мені про вчорашній вечір, про таємницю, яку він відмовився розкривати. Брови мої зійшлися на переніссі.
«Як гадаєш, що він од нас приховує?»
«Ти знаєш рівно стільки, скільки й я, Вандо».
«Але ти людина. Хіба в тебе не розвинута інтуїція чи що там?»
«Інтуїція? Моя інтуїція підказує мені, що ми не так добре вивчили печери, як нам здавалося», — зронила Мелані.
Ми зважили її зловісні слова.
Яка полегша, що з кухні долинув звичний гомін! Мені не хотілося бачити нікого — змагало тільки хворобливе бажання побачити Джареда, — але порожні коридори, вкупі з таємницями Джеймі, навіювали тривогу.
Кухня була напівпорожня — незвична картина для такої пори. Та я зовсім не звернула на це уваги: апетитний аромат, який долинав із печі, витіснив усі думки.
— О-о! — застогнав Джеймі.— Яєчня!
Він прискорив крок, і мені зовсім не хотілося пасти задніх. Насилу стримуючи бурчання у животі, ми мало не
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Господиня», після закриття браузера.